Petr Bým

Vražda v dívčí garsoniéře

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Petr Bým, 2018

Obálka © Zdenka Gelnarová, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8461-0 (epub)

ISBN 978-80-243-8462-7 (mobi)

I

Není to dobré! Malá korálová očka bystře těkají a jen o málo větší mozek všechno rychle hodnotí a váží. Je to jako vždycky! Tak, jak tomu bylo při všech předchozích návštěvách. Na širokém parapetu, natřeném tradiční klempířskou rumělkou, kterou na mnoha místech prosvítá šedě stříbřitá barva zinkového plechu, odhalená mrazem, sněhem a deštěm, není nic, co by představovalo nějaké nebezpečí. Také okno je pootevřené jako obvykle a škvírou mezi jeho křídly a rámem je dokonce vidět na porcelánovou misku s květinovým vzorem. I tady je všechno v pořádku. Zvenku to není patrné, ale její dno je pokryté směsí nejrůznějšího zrní a rozdrobeného pečiva. Až potud tady skutečně není nic, co by signalizovalo cosi neblahého.

Jenže je to divné. Něco je úplně jiné než jindy. Je tady něco nového, cosi jednoznačně znějící varovnými tóny. Zápach! Vane sice mírný větřík, ale ani ten nedokáže úplně rozehnat silný odér, který se oknem line z hloubi bytu. Takový nasládlý, s mírným přídechem hniloby.

Černohlávek má pro taková znamení mimořádně vyvinutý instinkt. Ten mu ostatně pomáhá už více než deset let přežít v džungli velkoměsta se všemi jeho nástrahami v podobě koček, psů, tramvají, automobilů i zlých lidí. A také má citlivý čich, který umí dobře rozlišit pachy slibné nebo naopak hrozivé. Holubí drápky tak na parapetu ťukají jen malou chvíli. Černohlávek odlétá. Nedaleké náměstí se mu jeví bezpečnějším místem pro získání potřebné potravy. Hlavně díky početnému houfu babiček, které značnou část svého bezbřehého důchodcovského času zasvětily krmení holubů. A Černohlávka také podle neobyčejného zbarvení jeho hlavičky pokřtily.

***

Nebylo to dobré! Ono tedy – mezi námi a na rovinu – od jistého okamžiku nebylo dobré nic! Jeden další problém tak na základním existenciálním pocitu vdovy Balákové nemohl mnoho změnit. Tím neblahým a přímo zlomovým momentem byla zkáza nemovitého majetku její rodiny.

V poměrně klidném a mírně nudném životě, tvořeném banálně pravidelným střídáním povinností oscilujících mezi prací, dětmi a domácností a který bohužel – jako obyčejně – postrádal chvíle opravdového vzrušení a skutečné radosti, právě malý domeček na okraji malebné středočeské vesničky Postřely pro rodinu Balákových představoval alfu omegu jejího pozemského života. Když nástup tržní ekonomiky značně usnadnil život všech chalupářů, kteří nebyli zrovna kutily, stal se z malého dědictví fenomén, k němuž se vztahovaly takřka všechny její myšlenky i činy. A to pod jednoznačným heslem: „Na penzi!“. Čímž se mínil odchod na dlouho očekávaný odpočinek, jehož skromné a správně předpokládané finanční zázemí měla jako náplast přikrýt přece jen větší láce života na venkově a ve vlastním domě. Balzám to měl být o to hojivější, oč se příprava vejminku Balákových během let prodražila a zhltla i většinu nevelkých úspor.

Až jednoho dne přišel ten dlouho očekávaný okamžik, když skutečně už všechno bylo hotovo. Byl zatlučen poslední hřebík, utáhnut poslední šroub, přilepen poslední kachlík a vymalován poslední koutek poslední místnosti. Nutno říci, že tehdy na sebe Balákovi mohli být docela hrdí. S nijak závratnými zdroji se jim podařilo vybudovat opravdu pěkný nový dům se vším, co takové útočiště na stáří má mít.

Potom přišel další nanejvýš významný moment. Martin Balák, povahy opatrné a předvídavé, a tudíž milující pojistky všeho druhu, prohlásil: „A pojištění sjednám s Karlem hned v pondělí!“ Kamarád z vojny a následně generální dodavatel Balákových co se týká pojistek všech druhů a typů, ale v pondělí nefungoval. Tak jako spoustu jiných Pražanů ho postihla protivná a nepříjemná angína, nicméně na sto procent byla sjednána jeho návštěva na další pondělí. Jen dva dny předtím, tedy sobotu v noci, ovšem události nabraly opravdu nečekaný a nepředpokládaný směr. Ukázalo se, že kvalita poměrně levných sousedských služeb, sjednávaných obyčejně v hospodě, má své limity. Zvláště v oblasti elektroinstalací. Jeden jediný nedbale izolovaný spoj a Balákovic důchodcovský eden kompletně shořel. Bez pojištění.

Ženy jsou odjakživa odolnější, a tak nešťastná událost postihla hlavně mužskou část rodiny. Martin Balák víceméně ztratil chuť k pokračování ve své pozemské pouti a zkázu svého takřka celoživotního díla přežil jen o pár let. Jeho ženu Boženu, z níž učinil vdovu dříve, než v českých zemích bývá obvyklé, majetková újma a posléze i ztráta životního druha poznamenala především na duši. Nějak se jí přestalo na světě líbit. Ba víc – začala mít pocit, že celý ten svět je proti ní a jejím hlavním a vlastně doživotním úkolem je tomuto spiknutí čelit. A protože byl v jejím případě „svět“ nejen duchovně, ale i teritoriálně dosti omezený, měl ten globální komplot konkrétní zdroje a příčiny hlavně v domě, kde Božena Baláková žila. Protivné třesknutí při každém zavření domovních dveří, dupání a halas alkoholem rozveselených sousedů na schodech, nepříliš libozvučné vrzání linoucí se z bytu číslo 3, kde se Ševčíkovými etudami a první polohou utrápeně, ale urputně prokousával malý Tomík Škába, prázdné nebo dokonce rozbité pivní lahve na chodníku, dunivý lomoz při vyvážení popelnic a vůbec spousta dalších schválností a ústrků nebohou vdovu hojně postihovaly v každou denní dobu. Včetně té coury z druhého patra, která vždycky kolem popelnic nechává pěkný svinčík, celý barák od sklepa až po půdu pokaždé zamoří svými kurevskými voňavkami a věčně se flinká po nocích, aby si pak nad ránem do bytu vodila chlapy – a samozřejmě pak měla na opulentní nákupy v luxusní Bille. Zatímco počestná vdova, která celý život dřela od nevidím do nevidím, se musí spokojit s vietnamskými večerkami a akcemi v Lidlu. Zvláště tohle, ten viditelný rozdíl v kupní síle, zavilou nájemnici přízemního bytu v Lužanské ulici číslo 35 dožíral opravdu mocně. To byla ze všech křivd možná ta nejhorší.

Byla to tedy nikterak překvapivě právě ona, kdo v rámci své nevolené funkce slídivého dozoru nad děním v domě zavolal policii. Nejdříve městskou, aby po chvíli dosti nesouvislého vysvětlování byla přepojena na tísňovou linku „velké“ policie. Tam už podruhé popudlivým tónem oznámila, že ona to čichat donekonečna nebude, že je to skandál, co se dnes děje, všude je jenom samý bordel a nejvíce u nich v baráku a někdo by s tím něco měl udělat, ona od toho není, celý život platila daně, ale jako by to házela do žumpy, dočista nic v týhle zemi nefunguje.

Dílem překvapený, dílem zaskočený poručík Matonoha zprvu nechápal, proč zrovna on, dlouholetý a svědomitý příslušník Policie České republiky, má poslouchat tirády nějaké frustrované báby. Po chvilce obtížné konverzace ale přece jen z nepřetržitého proudu stížností vyloupl racionální jádro a podařilo se mu od rozčilené vdovy vyzvědět i její jméno a adresu. Policejní akce začala jeho výrokem „My tam jedeme, paní!“, pokračovala konáním pohotovostní jednotky, která na místo přijela za dvacet minut, a skončila, alespoň pro první etapu vyšetřování, slovy jejího velitele: „Pozdrav bůh, volejte brandlovce!“ A je možné konstatovat, že na takový závěr nebylo nějakých větších zkušeností ani zapotřebí.

***

Nebude to dobré! To kapitán Petr Brandl, zástupce velitele stálé výjezdní skupiny pražské služby kriminální služby a vyšetřování, poznal hned. Už v okamžiku, kdy v předsíni bytu, do něhož vkročil poté, co rukou zvedl plastovou pásku s nekonečným textem „Policie České republiky – zákaz vstupu“, narazil na kolegu Korbela z policejních laboratoří. Ten se tvářil značně znechuceně. Na kapitánovo tázavě zvednuté obočí odpověděl stručně:

„Ále, prosím tě, zas nějaká lojdovina!“

V tom okamžiku Brandl pocítil až někde dole v žaludeční krajině silnou nevoli současně se slabou nevolností. Přesto ale jako vždy začal se zvýšenou pozorností vnímat místo, kde se ocitl. Takřka marnotratně koncipovaný prostor měl vpravo jedny a vlevo hned dvoje pootevřené dveře – toaleta, koupelna a na první pohled nezvykle rozlehlá komora. Dveřmi, které vedly dále do bytu, bylo vidět hlavně policejní techniky v bílých kombinézách, kteří prováděli to, co obvykle. To ale nebylo v tu chvíli podstatné, to nebylo to, co na sebe strhávalo Brandlovu pozornost. To hlavní, co v tom okamžiku vnímal, byl zápach. Atmosféra uvnitř bytu byla prosycena kriminalistům, kteří vyšetřují vraždy, dobře známým odérem. Pro ten literatura vymyslela docela trefný název „mrtvolný“. Jako každou vůni ho lze slovy popsat obtížně, nicméně každé lidské bytosti – protože čichové receptory člověka jsou, jakkoli se nemohou porovnávat se psy či kočkami, docela dobře vyvinuté – signalizuje cosi neblahého.

Vzápětí Brandl vkročil do další místnosti, kde si ho jako první všiml soudní patolog Vaverčák. Brandla pozdravil stručně a se stejným výrazem ve tváři, jaký měl technik Korbel: „Nazdar. Tak se pojď podívat na to nadělení.“

***

Policisté si na rozdíl od většiny jiných profesí mohou jen těžko pochvalovat pěknou nebo dokonce příjemnou práci. Platí to vlastně pro všechny příslušníky policejního sboru, ale samozřejmě obzvláště pro ty, kteří se zabývají vraždami a vůbec těžkými zločiny, jimž se oficiálně a souhrnně říká „závažná trestná činnost“. Proces, na jehož začátku je násilně usmrcený člověk a na jeho konci obvykle i usvědčený pachatel, těžko označit přívlastky jako povznášející, radostný či zábavný. Ani ten nejskalnější a nejotrlejší kriminalista si nemůže, snad kromě dopadení pachatele, pochvalovat žádnou z jeho peripetií.

Samotným policajtům tohle všechno ani tolik nevadí, jinak by konečně takovou práci nedělali. Své málo radostné zaměstnání ovšem zvládají jen díky tomu, že si musí – každý sám a po svém – v sobě vybudovat neprostupnou emoční bariéru, stejně jako třeba personál dětských onkologických oddělení. Nějaké hlubší pocity a myšlenky si tváří v tvář vraždě zkrátka příliš nepřipouštějí. Je to práce, mají úkol, ten je jasný a je třeba ho splnit. Přesto ani oni nemohou necítit jisté rozdíly.

Pravda, vražda je sice vždycky vražda, ale zkrátka nejsou všechny stejné.

Jako nejspíš první se pokusil definovat jistou odlišnost situací, které jsou svým obsahem a za všech okolností tragické a pochmurné, a to vražda nepochybně je, světoznámý kanadský humorista. Ve svých radách pro začínající autory detektivek jako důsledek právě takových úvah coby nejvhodnější oběť zločinu doporučuje postaršího gentlemana. V pozadí stojí jednoduchá úvaha: vzhledem ke svému vysokému věku si ten chlapík už určitě dost užil. Tím spíše, že takový „gentleman“ jistě byl zámožný a poměl se na tomto pozemském světě jistě hodně dobře, nepochybně lépe než samotný čtenář. V takovém případě se proto milovník virtuálního napětí může pohodlně uvelebit v ušáku či na gauči a beze všech lítostivých pocitů už jen napjatě hádat, kdopak že to udělal, a vůbec si všechno dosyta užít. Naproti tomu zavražděné dítě či mladá žena, to je zkrátka tragédie vždy, knihu nevyjímaje. Takové oběti čtenáři prostě nemají rádi.

S menší dávkou legrace a nadsázky, ale s větším smyslem pro realitu, uchopil stejný problém méně proslulý ruský literát, který svůj život prožil v dobách stalinských hekatomb. Přežil je, a to hlavně díky dvojímu útěku za hranice, načasovanému vždy s obdivuhodným odhadem na okamžik, kdy se nemilosrdné represe hrozivě blížily až k němu samotnému. O čem je řeč, dobře věděl nejen z vlastní zkušenosti – jeho dva bratry bolševický režim v rozmezí dvaceti let popravil, sestra umřela hladem během občanské války. Všechny ty tristní události přetavil ve stručnou, ale nanejvýš údernou poučku: Teprve za revoluce člověk pozná, jak smrdí různé druhy hovna! Něco obdobného by mohli říkat i policisté z oddělení vražd. Na hovno je to vždycky, ale někdy to zkrátka smrdí moc. A tím někdy se míní hlavně vraždy spáchané sexuálním sadistou, kdy obětí téměř bez výjimky bývají děti či mladé ženy.

II

Mrtvá žena ležela takřka v ideálním středu prostoru, který zjevně sloužil jako obývací pokoj a byl vlastně jedinou větší místností bytu. Od ramen vzhůru byla mrtvola zakryta hrubou modrou textilií. Ležela tváří k zemi, s rukama mírně rozhozenýma, a naopak rovně nataženýma nohama. Až na kratičký nátělník nahé tělo, které evidentně patřilo mladé ženě, už jevilo známky rozkladu. Naznačovalo to hlavně šedozelené zbarvení kůže, rozpliznutí všech jeho ještě před krátkým časem nepochybně pevných kontur a malé, ale zřetelné opuchliny. Pod hlavou zavražděné se rozlévala velká kaluž zaschlé krve.

„Petře, jako vždycky – moc ti toho neřeknu, víc až po pitvě. Ale přece jen: Smrt byla způsobena opakovanými údery nějakým těžkým a nejspíš hranatým předmětem do hlavy. Lebka má tedy mnohačetné zlomeniny. První rána byla pravděpodobně vedena shora, na vrchní část hlavy, asi oba stáli. Další jsou pak hlavně v oblasti týlu. To už chudák holka skoro určitě ležela mrtvá na podlaze. První úder, a to byl ten shora, nemohla přežít, ale on do ní mlátil dál,“ referoval patolog. Pak na chvíli zvedl látku, která zakrývala horní polovinu těla tak, aby Brandl viděl hlavu mrtvé ženy. „Taky to vlastně mohla být ona, že jo? Nechci vám fušovat do řemesla, ale vidíš sám, to vypadá na nějakého sadistu, tohle by asi ženská neudělala. I když je to trochu divný, nikde nic, myslím nějaký další stopy násilí. Kromě té lebky samozřejmě!“ Vaverčák si sundal brýle a promnul si obě oči: „Od těch lojdovin byl docela dlouho klid, co? Tak hodně štěstí, Petře, jestli to tak jde říct. Každopádně doufám, že to prase dostanete za katr hodně rychle!“

Brandl jen pokýval hlavou a začal se rozhlížet kolem sebe. Místnost byla rozlehlá, za první republiky se i garsoniéry stavěly velkoryse, a nápadně světlá. Dvě velká trojdílná okna zabírala skoro celou jednu stěnu. Vybavení pokoje i nepříliš zkušenému zraku signalizovalo ženskou ruku, byť nijak přehnaně kultivovanou a spíše nezkušenou.

Všechny volné plochy byly posety nejrůznějšími, většinou nepříliš vkusnými bibeloty. Totéž platilo pro bílé stěny, kde na háčcích a hřebíčcích visely banální upomínkové obrázky a pohlednice, panenky z kukuřičného šustí a podobné věci. Celému prostoru naprosto jednoznačně dominovala rozlehlá dvojpostel, pokrytá pestrou textilií a množstvím malých barevných polštářků. Některé z nich ležely i na podlaze, přehoz byl shrnutý a jeden jeho cíp spadal až na zem – nebylo možné to označit za známky nějakého zápasu, ale bylo zřejmé, že uklizené lůžko určitě vypadalo jinak.

U stěny naproti postele byl malý konferenční stolek s křesílkem z ratanu a za ním nízká knihovnička. V jejích poličkách ale scházely knihy, byly zase zastavěny lacinými tretkami. Na vrchní desce knihovničky stál kocour v nadživotní velikosti z balsového dřeva. Křiklavě pomalovaná akvizice z některého z četných pražských krámků s exotickými artefakty byla sice proporcemi i převládající černou a červenou barvou nepříliš věrohodná, ale na pohled příjemná a svým způsobem i hezká, zvláště v kontrastu s ostatní výzdobou pokoje. Jedinou nákladnější věcí v celém pokoji byla ohromná televize. Visela nad knihovničkou, strategicky umístěná tak, aby ji bylo možné sledovat z pohodlí protější postele.

Pohlaví i věk uživatele garsoniéry naznačovala i evidentní lhostejnost k jídlu a jeho přípravě. Miniaturní kuchyňský kout byl částečně zacloněn dřevěnou mřížkou sahající až ke stropu a propletenou zeleným větvovím, vzlínajícím z masivních, na podlaze stojících květináčů. Hlavní část gastronomické výbavy bytu představovala malá chladnička. Nad ní byla nevelká polička s varnou konvicí, elektrickým dvouvařičem, vedle toho už jen pár dóziček a dřevěná kořenková souprava. Pokoj nebylo možné označit za neútulný, ale nijak zvláště příjemné pocity nevzbuzoval. Asi nejvíc působil dojmem jakési nedbalosti, lhostejnosti a nedostatku vkusu.

„Zdravím. Poručík Řehák tady z Laudovky. Řeknu, co víme!“ lakonicky oslovil Brandla uniformovaný policista z obvodního oddělení a nasměroval ho do právě volného kouta pokoje, v němž si většinu volného prostoru pro sebe nárokovali technici v bílých tyvekových overalech se svými štětečky, spreji a kamerami.

„Tak s největší pravděpodobností jde o Alenu Čihákovou, bytem tady v Lužanské ulici 35, věk dvacet jedna let. Našli jsme tu její doklady, mluvím o občanském průkazu i legitimaci do fitka, kde je její fotka. Dole je poštovní schránka na její jméno, zvonky u domovních dveří i tady nahoře taky souhlasí. Takže tady ta slečna asi doopravdy bydlela a nejspíš je to ona. Dál se teď už asi nedostaneme, bude nutná identifikace někým blízkým, protože… Sám jste viděl, jak to vypadá,“ ohlédl se s povzdechem k tělu, u něhož ještě stále klečel soudní patolog. Pak pokračoval: „Těžko o to můžeme žádat sousedy…“ A po malé chvíli policista větu dokončil:

„… s těma by to nejspíš seklo! Ale vlastně pro příbuzný to bude ještě horší!“ Nedodal, že s ním to málem seklo také.

***

„Tak si to shrneme,“ plukovník Kmoch zrakem přelétl místnost a všechny své lidi. Celý jeho tým seděl kolem dlouhého stolu, který spolu s jeho pracovním stolem tvořil klasický půdorys písmena T.

„Štrégl dodělá toho Johánka. Už to předej zastupitelství, ať se toho zbavíme a zlobí se s tím oni. Babráme se v tom dost dlouho.“ Kmoch se s krátkým úsměvem, který zarezonoval mezi přítomnými ještě kratším veselým šumem, podíval na nadporučíka Štrégla. Byl to právě on, kdo v náhodné shodě se svým bezstarostným založením a neustálou chutí vtipkovat měl na stole vpravdě groteskní případ. Šlo o nešťastného manžela, který naprosto zničený neustálým skučením své ženy neviděl jinou možnost, než ji několikrát praštit do hlavy prázdnou lahví od vína. Z medicínského hlediska se celá věc vyřešila docela snadno, byť stehů měla na hlavě paní Johánková požehnaně. Z partnerské hádky okořeněné fyzickým násilím se ale nakonec stal případ pro Kmochovo oddělení. Jednak praktická lékařka, rozvedená a z mužského pokolení doživotně znechucená, následky incidentu ocenila poněkud přehnaně na pětitýdenní pracovní neschopnost, a za druhé – a to hlavně – Tomáš Johánek na místním oddělení policie ještě pod dojmem úlevné katarze sebevražedně upřímně vypověděl, že manželku chtěl skutečně zabít. Z ublížení na zdraví se tak stal pokus o vraždu a případ, kterého se místní oddělení rádo zbavilo, se nakonec musel řešit na vyšší úrovni. Pod oddělení závažné trestné činnosti totiž spadaly všechny vraždy spáchané na území Prahy, a to včetně těch nedokonaných.

„Ty se, Pavle, společně s klukama z místních oddělení podívej po těch autobazarech a hlavně vrakovištích. A kvaltem, musíme se aspoň trochu hnout z místa,“ uložil plukovník benjamínkovi oddělení podporučíku Krejčovi. To zase souviselo s vraždou, v tomto případě dokonanou, menší podnikatelské celebrity, kde v hlavní roli vystupovala zle nabouraná fabie.

„Jinak je klid, takže všichni ostatní jsou k dispozici Petrovi, který dělá tu vraždu v Lužanské. A kdo nemá do čeho píchnout, vyřizuje papírový resty. Máte jich všichni dost!“ zakončil plukovník poradu nepříliš originální lamentací a ještě dodal: „Petr s Kotrbou tady zůstanou a ty, Lubomíre, taky. Ještě se společně podíváme na tu Lužanskou ulici.“

Když po malé chvíli v kanceláři osaměli, vzal si plukovník zase slovo: „Tak pánové – tahle kauza je pro tuto chvíli naprostá priorita. Snad ani nemusím říkat proč! Určitě nebude trvat dlouho a někdo to propíchne i se všema detailama. A jak se toho chytne bulvár, tak začne tanec. Sexuálního sadistu, tedy jestli to je ten případ, o tom si ještě popovídáme, jsme tady dlouho neměli. A znáte to, maminky se začnou bát pouštět holky do školy, mladý ženský budou dělat v noci na ulici povyk kvůli každýmu chlapovi, kterej se na ně podívá, a hlavně se najdou stovky dobráků, který už dávno věděj, že soused Havlasa z druhýho patra je nějakej divnej, že to je všeobecně známý, jenom policie nic neví, a na víkendy vždycky někam jezdí a nikdo neví kam! A tady bude pořád zvonit telefon a od našeho ředitele až po primátora se mě všichni budou od rána do večera a furt dokola ptát, jak jsme na tom a kdy ho chytneme,“ ukončil úvodní řeč miniporady Kmoch. V duchu k ní ještě dodal zásadní myšlenku, že nakonec na těch intervencích a rozrušené veřejnosti ani tolik nezáleží, skutečně podstatné je vyšetřovat opravdu rychle a efektivně, protože jednou ukojený sadistický vrah obvykle pokračuje.

„Petře, mně je jasné, že víš, co máš dělat, ale pojďme si to přece jen probrat společně,“ obrátil se Kmoch přímo na svého zástupce. Takhle spolu spolupracovali už několik let – po společném studiu na gymnáziu i pražských právech oba nezávisle na sobě zakotvili u policie. Kmoch se ve vyšších patrech policejních struktur orientoval velmi dobře a tak se poměrně brzy stal hlavou nejdůležitějšího oddělení pražské kriminálky. Petr Brandl se zase lety vypracoval na vyšetřovatelské eso a pak i na místo Kmochova zástupce. Tato konstelace jim oběma vyhovovala a nepochybně byla užitečná i pro jejich zaměstnavatele.

„Samozřejmě. To vůbec neuškodí, naopak,“ opáčil Petr Brandl. „Tak předně musíme podrobně zmapovat, kdo vlastně je oběť, kam chodila, s kým se stýkala, jaké měla zvyky. Takže samozřejmě rodina, sousedi, kamarádi, mobil, práce, prostě jako normálně. Dál: Ještě přesně nevíme, kdy vlastně k vraždě došlo, stupeň rozkladu těla není nijak vysoký, ale asi bude trochu problém určit čas přesně. Zatím to tipujeme na víkend, což je trochu moc obecné, ale zase docela dobré z hlediska svědectví. O sobotách a nedělích není ani na ulicích, ani v domech takový provoz, takže lidi více vidí a jsou všímavější. My jsme sousedy v domě, co byli doma, hned vyslechli, zatím bez nějakého výsledku. Některé musíme ještě dohledat a přitom bychom zopakovali ty předchozí výslechy. Taky doufám, že už budeme přesněji vědět, nač se ptát,“ referoval klidným nevzrušivým hlasem kapitán, zatímco Kotrba, který s ním tradičně tvořil „vyšetřovací skupinu“, mimoděk přikyvoval.

„Pak je tady způsob provedení. Je trochu zvláštní,“ pokračoval Brandl, kterému tato slova v mysli vyvolaly obraz tristního stavu oběti. „Na samotném těle takřka nejsou známky násilí, ani kolem pohlaví. Vlastně kromě těch ran do hlavy jen nějaké nepodstatné oděrky a malé šrámy, které asi vznikly, když se to děvče chtělo zbavit pout. To byla taková ta šedá lepicí páska, zbytky měla na kůži a povalovaly se po celém bytě. Co je zvláštní, je okolnost, že ta první rána, která směřovala zezadu na horní část hlavy, byla vedená tak velkou silou, že musela být okamžitě mrtvá. Ty další údery už vůbec nebyly zapotřebí, to by poznal každý. Takže asi opravdu sexuální motiv a sa dista. Jak jsem už říkal, na první pohled tam k žádnému pohlavnímu aktu nedošlo, ona to ukáže až pitva, ale opravdu se to nezdá. Kluci z techniky tam sesbírali leccos, ale co vím, sperma tam nikde nebylo. Je to zkrátka trochu… divné.“

„Hele, oni tihle hoši umějí ledacos a ukájej se fakt všelijak, kdybych měl vyprávět…,“ vložil se do řeči nadporučík Srba, ale Kmoch ho ihned utnul: „Proto tady sedíš, Lubomíre. Vždyť jsi pár takových věcí už dělal. Ale nech domluvit Petra. Jen si pamatuj, co jsi chtěl říct. Když už jsme tě přerušili, Petře, vzpomeň si na Tucháčka! To taky bylo dílo, modus operandi u těchhle úchylů bývá hodně různý!“

Připomenutí případu, který se stal vysoce frekventovanou kazuistickou ozdobou všech učebních textů a odborných studií o sexuálních deviantech, bylo vzhledem k okolnostem na místě. Ondřej Tucháček byl sexuální sadista, který řádil v devadesátých letech na Olomoucku. Než byl pomocí testů DNA a zbytků kůže, které se našly za nehty jedné z jeho pěti obětí, vypátrán a pak výslechem a podrobnou lékařskou prohlídkou celý případ bezezbytku objasněn, představoval z hlediska kriminalistického i sexuologického záhadu. A to hlavně proto, že jakkoli byl Tucháček schopen sexuálního vzrušení, orgasmus u něj probíhal bez ejakulace. Při vyšetřování pak samozřejmě nebylo nikdy sperma objeveno ani na tělech obětí, ani v jejich okolí, což při pátrání kriminalisty mátlo a neustále vzbuzovalo pochybnosti, zda skutečně jde o sexuálního devianta.

I tato skutečnost přispěla k tomu, že elitní tým pražské kriminálky stran vraždy Aleny Čihákové dospěl k závěru, že hlavní vyšetřovací verzí bude sexuálně motivovaná vražda. A tak kromě jiného byl zaúkolován i nadporučík Srba. „Lubomíre, kluky nech dělat jejich práci v terénu a ty sám se podívej, koho máme v kartotéce. Ty, Petře, máš všechny na povel. Jak víš, kluci mají svou práci, ale tohle je naprostá priorita, když to bude zapotřebí, vezmi si k ruce, koho chceš.“

„Jistě, šéfe. To nebude složitá práce. Několik jich sedí, pár, co kriminál dokázali přežít – a těch není moc – bude venku, to zvládnu levou rukou. Průser ovšem bude, jestli se nám objevil nějakej novej kádr v tomhle oboru. A ono to na to vypadá. Jestli je to tak, pak nám pomáhej bůh, pánové!“ A tímto jen málo povzbudivým prohlášením prošedivělého kriminalisty, který po takřka čtyřiceti letech služby u policie své pappenheimské skutečně dokonale znal, užší porada k případu z Lužanské ulice 35 u plukovníka Kmocha skončila.

III

Slavínský hřbet, malebná ouvertura jesenických hor, má na délku asi dvacet kilometrů, na šířku pět a na výšku asi šest stovek nadmořských metrů. Jeho pravidelný oblý masiv je porušen třemi kolmými hlubokými zářezy. Lidé tady osidlovali právě tato údolí, která vznikla sestupem ledovce z vrcholů hřbetu. Odbočka na Jakubov z hlavní silnice od Hradce vedla do prvního z nich.

Brandlovi se řídilo dobře. Nakonec byl rád, že tentokrát Kotrbu, s nímž obvykle mimopražské výjezdy absolvoval, nechal doma. Tichý a pravidelný zvuk motoru ho uklidňoval a vytvářel prostor pro soustředěnější přemýšlení. Bylo o čem, byť prakticky vzato platil pravý opak. Odpověď na banální vyšetřovací otázku – kdo je oběť – se totiž rodila těžko! Tak trochu to vypadalo, že Alena Čiháková byla zejména v rušném velkoměstském prostředí trochu atypická – bez skutečných přátel i bez sice povrchních, ale dlouhodobých osobních kontaktů, které jsou pro mládež všech dob obvyklé. Revize čísel v mobilním telefonu přinesla vskutku chudou žeň. Pracovní kontakty (zavražděná pracovala v jednom z četných pražských copy center), skutečně jen hrstka vrstevníků obou pohlaví s velmi chabou frekvencí hovorů, žádní příbuzní, každý měsíc něco málo hovorů praktického rázu, mezi nimiž výrazně dominovaly telefonáty do kosmetického studia nedaleko Lužanské ulice.

O moc víc nepřinesla ani lustrace všech možných rejstříků. Rodiče Aleny, Robert Čihák a jeho družka Eva Ostrovská zjevně nepatřili mezi ty milující, svědomité a příkladné. Zápisy z odboru sociální péče, obohacené docela pestrou paletou rozsudků, celkem věrohodně i výmluvně vysvětlovaly, proč byla Alena Čiháková ve svých osmi letech i se svým mladším bratrem Robertem rodičům odebrána. Obě děti pak byly umístěny v domově pro děti a mládež v Šumperku. Další zásadní změna v jejím životě přišla o pár let později, kdy byla už ne tak úplně malá Alena soudním rozhodnutím svěřena do pěstounské péče manželů Zelenkových, bytem v Jakubově, číslo popisné 42. Mezitím dívka, kterou v dětském domově označili za „introvertní a racionální“, ukončila základní školu a postoupila na šumperské gymnázium. To naopak nedokončila. Krátce před maturitou, vzápětí poté, co dosáhla zletilosti a podle zákona v tom okamžiku také automaticky skončila pěstounská péče, se Alena odstěhovala do Prahy. Tady si pronajala byt v Lužanské ulici a tam také byla nahlášena k trvalému pobytu. V metropoli si našla i stálé zaměstnání v provozovně firmy CopyMax nedaleko svého bydliště.

Až do své smrti se Alena Čiháková nedopustila žádného přestupku ani trestného činu, nežádala o žádnou sociální dávku ani o pas či řidičský průkaz. Jedinou stopou, kterou za svého zhruba tříletého pobytu v Praze mladá žena zanechala v úředních análech, byla stížnost občanky Boženy Balákové ohledně rušení nočního klidu, jehož se podle oznamovatelky opakovaně dopouštěla právě ona. Zjevně soudná a současně i nesmlouvavá úřednice přestupkového odboru případ po krátkém projednání jako bagatelní odložila.

Žádnou podstatnější a přínosnější matérii nepřineslo ani podrobnější prozkoumání příbuzenských vztahů. Otec Robert zemřel v náchodské nemocnici na cirhózu jater už v roce 2010, matka podle vyjádření náchodské policie pravděpodobně dlouhodobě pobývá v zahraničí. Ani v Náchodě, ani v Praze se už nikdo nikdy nedozvěděl, že v době vyšetřování vraždy své dcery Eva Ostrovská ve zpustlém squattu v mnichovské Gärtnerstrasse, zdecimovaná dlouholetou příchylností k pervitinu, rychlými kroky kráčela vstříc své poslední chvíli. Dceru následovala odchodem na onen svět jen o tři měsíce později. Výjimečně kormutlivou bilanci příbuzenských poměrů zavražděné uzavírala smrt bratra Roberta v roce 2012. Alenin bratr se nechal přejet nákladním automobilem v obci Hrozdějov, kde s kamarády z domova mládeže hodlal navštívit tamní hostinec, v němž pivo nalévali i jen přibližně plnoletým.

„Ale tu já jsem neviděla snad půl roku,“ odpověděla překvapeně Jitka Žižková, když ji Brandl s Kotrbou navštívili v jejím zaměstnání, v kanceláři autoservisu na břevnovském Vypichu. Číslo jejího telefonu bylo jedním z těch nemnohých, které v krátkém seznamu pravděpodobně soukromých známostí Aleny Čihákové, slibovalo nějaký výsledek.

„A mohla byste nám povědět, kde jste se seznámily a jak vůbec jste na tom byly? Myslím, jestli jste se kamarádily nějak víc, a proč jste, jak říkáte, vlastně přestaly?“ ujal se slova poručík.

„Jak bych vám to řekla… Už ani nevím, kde a jak jsme se potkaly. Ale jo, vlastně tady, ano, měli jsme večírek pro stálé klienty… ale nedali byste si kávu nebo tak něco?“ přerušila najednou svou odpověď otázkou Jitka. Oba kriminalisté už toho pro ten den měli za sebou dost. Navíc se jich momentálně zmocnila bezmocná únava i slabá apatie vyvěrající z chabých výsledků dosavadních pochůzek, a tak na nabídku reagovali s povděkem.

Se zřetelně velkou zběhlostí v oboru kancelářské gastronomie jim „Jitka Ž. – service manager“, jak hlásila cedulka na její hrudi, naservírovala kávu v hezkých hrnečcích ve velmi krátké chvíli. Přitom znaveným vyšetřovatelům nabídla osvěžující pohled do ne snad vyzývavého, ale zase nikoli příliš cudného výstřihu. Se svým popravdě řečeno nevelkým fondem ženského půvabu mladá manažerka viditelně dokázala zacházet velmi efektivně. Vkusné a nepřehnané líčení, pečlivě upravené vlasy, poučená kombinace barev i střihu spíše krátké sukně a oranžového trika spolu s mírným úsměvem a nenuceným chováním ve výsledku působily příjemně a žensky atraktivně. Což do značné míry eliminovalo nedostatky v podobě malých ňader (ty ale perfektně padnoucí podprsenka opticky zvětšovala) a hlavně příliš dlouhého trupu a naproti tomu moc krátkých nohou.

„Kde jsme to skončili?“ položila další otázku, když se zase posadila.

„Mluvila jste o tom, jak jste se seznámily,“ vypomohl kapitán.

„No ano. Už jsem si vzpomněla, bylo to určitě tady u nás. Nikdo ji neznal, ale našim klukům se líbila… ona je docela hezká, tak jsme ji pozvali na drink. Tyhle party jsou takové hodně společenské, všichni se představují všem a pořád se na někoho nebo na něco připijí. Lidé to mají rádi a řekla bych, že i Aleně se to líbilo. Nevím ale vlastně, s kým přišla. My, myslím kolegy tady ze servisu, jsme pak pokračovali na takové neplánované afterparty v klubu Paráda, to je tady kousek, na Větrníku. Alena šla s námi, tancovali jsme až do čtyř do rána. Ona ale, tuším, odešla trochu dřív. Dala jsem jí svoje číslo, tedy vizitku. Pak docela brzo zavolala, jestli někam nejdeme… no a tak jsme občas někam společně zašli, myslím i s našimi kluky.“

„Ale říkala jste, že jste ji už dlouho neviděla. Co se stalo?“ vrátil se na začátek konverzace Brandl.

„Tak… vlastně nic! Jen… ona měla takové divné chování. Myslím k mužům. Párkrát se stalo, že odešla uprostřed zábavy, vždycky s nějakým chlápkem. Prostě trhala partu a nikdy neřekla ani slovo, jako by jí na nás vůbec nezáleželo. A taky, co si máte myslet, když holka odejde s chlapem, a většinou to byl nějaký starší, uprostřed večera pryč? A přitom se s ním už na parketu líbá… Tak kam asi šli? Klukům to bylo trochu líto, ona fakt je pěkná. A mně to vadilo. Myslím ti chlapi,“ skončila najednou trochu zamyšlená Jitka. Po pár vteřinách nicméně pokračovala: „Abyste tomu rozuměli. Já vím, že některý holky to takhle dělají, ale… Tak jsme ji přestali zvát, ona se pak už taky neozvala, asi jí došlo, že se nám to moc nezamlouvá. Já mám kluky taky ráda, prostě normálně, klidně i starší, ale tohle mi přišlo nějak moc. Divný! Ale poslouchejte, já se vlastně zapomněla optat, co s ní je, že se na ni ptáte?“ a touhle nenápadnou proklamací a další otázkou neformální výslech pracovnice břevnovského autoservisu Kurka a partners víceméně skončil. Bez hmatatelnějšího výsledku. Bez ničeho, čeho by se kriminalisté mohli nějak smysluplně chopit, nic, co by jejich vyšetřování nasměrovalo nějakým konkrétnějším a nadějnějším směrem.

Podobně skončily i podrobnější výslechy sousedů. Většina z nich vypovídala podle společných not: ano, dívku znali, ale jenom z letmých shledání na schodech nebo u poštovních schránek. Bydlela v domě pár let, ale ničeho zvláštního si nikdy nevšimli, s nikým ji neviděli, nevzpomínají si, jo, baba Baláková ji – když to někdo chce poslouchat – pomlouvá, snad ji dokonce udala na radnici, ale té není vhod nikdo, takhle kydá špínu na každého v domě, to už je všeobecné známé, na tu nedejte, žádný hluk z bytu, žádné celonoční mejdany, to je vlastně divné, že jo, pan kapitán, to víte, každej se stará o sebe, starostí dost, koho by nějak zvlášť zajímalo, co dělá mladá holka, tak asi co mladý ženský dneska dělají, ne? Ona byla tedy pěkná, pravda, taková trochu ordinérní, to ano, dělá tady někde za rohem v kopírce, jednou jsem něco potřeboval a všiml jsem si jí tam, skandál, co se dneska děje, tak ho rychle chyťte, je to o strach, jsou tady přece i děti – zkrátka obvyklý a spíše bezcenný pelmel. Odraz dietních sousedských vztahů ve velkém městě, kde ani letití sousedé jeden o druhém nevědí skoro nic.

Naprostý debakl pražská policie utrpěla při návštěvě u Škábových, byt číslo 6. Sympatická, mírně rozevlátá žena poručíkovi otevřela dveře a ještě před pozdravem křikla do směru, odkud se ozývaly zvuky houslí: „Tome, nech toho fidlání, máme návštěvu!“ Teprve pak se na Kotrbu usmála a nenuceným gestem ho pozvala dále. Než ale mohla přijít řeč na účel návštěvy, do předsíně napochodoval malý zavalitý chlapec a postavil se nebojácně před poručíka: „Máma říkala, že k nám asi přijdou policajti. Ty si policajt?“

„Tome, co pozdravit?“ zasáhla jeho matka.

„Aha. Ahoj. Si policajt?“

„Ano. My tady…,“ nestačil dokončit větu poručík, který sám měl doma šestiletého syna, a považoval se za otce – odborníka. Jedna z jeho pouček zněla, že s dětmi se má mluvit jasně a stručně a hlavně nešišlat. Zkrátka jako s dospělými.

„Máš pistoli?“

„Ne, víš, to my…!“

Chlapec ho opět přerušil: „Máš psa?“

„Ty myslíš třeba jako toho Rexe z televize? No, to my…,“ samozvaný expert na otcovství opět nedopověděl, protože mladý Paganiniho učeň se s pohrdlivým úsměškem rázně otočil a odpochodoval z předsíně.

„Já myslím, že ten správnej pes se jmenuje Osmo. To je z nějaký dětský detektivky,“ pokrčila omluvně rameny Jana Škábová. Potom konečně pozvala poručíka dál. Když se oba usadili v útulně neuklizeném pokoji, s pozorným pohledem vyčkávala. Záhy ale bylo jasné, že ani ona, jakkoli z hovoru vyplynulo, že profesí je psychiatr, neměla k „profilu oběti“ žádnou podstatnou informaci.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vražda v dívčí garsoniéře.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.