Alena Jakoubková

Kam čert nemůže… nastrčí manžela

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Alena Jakoubková, 2018

Foto na obálce © kiuikson/Fotolia

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8457-3 (epub)

ISBN 978-80-243-8458-0 (mobi)

Máme spolu dobré vztahy, tak si je nebudeme kazit tím, že bychom společně bydleli…

Ivanka S. o spolubydlení s mladými

K čemu by mi bylo, že bych byla hubená, když bych se nemohla napít vína?

Jana P., moje souputnice v boji proti kilogramům

Dva muži proti sobě stojí

Můj manžel a jeho sok…

To byl teda rok

*

„Zuzanko, chceš si mě vzít…?“

Málem mě trefil šlak.

Rázem bylo po pohodičce.

„Cože…?“ vyděsila jsem se.

Byl to takový krásný, vlahý sobotní večer.

Seděli jsme s Jaromírem na rozlehlé terase jeho krásné a skvěle udržované prvorepublikové vilky, posazené vysoko na kopci, s panoramatickým výhledem na Vltavu a protější zalesněné kopce. Nad námi se klenula temně modrá obloha posetá milionem hvězd, a měsíc v úplňku svítil jako obrovský lampion.

Měla jsem tohle místo ráda, víkendy tu byly osvěžující po týdnu v mém bytě na rušné hlavní ulici v pražském Břevnově, kde mi pod oknem rachotily tramvaje.

Jaromír mě už dlouho přemlouval, abych se k němu do Měchenic přistěhovala, ale já stále váhala udělat tak významný krok a jednou provždycky se vzdát tak těžce nabyté svobody. Doma mi koneckonců nic nechybělo, život svobodné ženské se mi líbil, pohodlně jsem se v něm zabydlela. Ráno šálek čaje s mlékem, večer zeleninový salát nebo grilované kuře. Starala jsem se jen sama o sebe, a to mi vyhovovalo.

Do práce v advokátní kanceláři v centru Prahy jsem to měla deset minut tramvají a představa, jak se denně prodírám ve svém autíčku ucpanou frekventovanou silnicí kolem Vltavy, a když se konečně doposouvám v těch šílených kolonách až na náměstí Republiky, hledám parkovací místo v přecpaných garážích Kotvy, mě nijak nelákala. Jezdím autem ráda, ráda řídím, ale jen když je to z Prahy ven. Kromě toho společné bydlení… to už je nějaký závazek, ne?

Na Jaromíra jsem vytřeštila překvapeně oči.

„Proč bychom se měli proboha brát?“ ujelo mi netakticky.

Ach jo…

Argumenty pro se nabízejí jako na zlatém talíři.

Jsme spolu už skoro pět let a rozumíme si. Je nám spolu dobře, rádi trávíme čas společně. Jaromír je jako muž doslova poklad. Tady kousek od svého domu si zařídil truhlářskou dílnu, a protože je šikovný, daří se mu. Doma opraví, na co jen vzpomenu, dokonce i elektrické spotřebiče. Když se mi rozbije auto, je to on, kdo s ním zajede do servisu a všechno vyřídí. Navíc je velice pohledný a chová se jako džentlmen. Respektuje moji práci a nečeká ode mě, že mu budu posluhovat.

Proč tedy ty argumenty nechci poslouchat?

Každý by řekl, že je načase posunout se dál. Koneckonců nám už dávno není dvacet. Lidé v našem věku mají dávno rodiny. Všechny moje kamarádky, včetně té, s níž se přátelím od dětství, Niny, si myslí, že bych měla po Jaromírovi skočit. Ostatně já si to taky myslím, když mám záblesk zdravého rozumu. Jenže myšlenka na to, že bych se vdala…

Ne, to prostě nejde.

„Třeba proto, že se milujeme?“ nabídl mi Jaromír jednoduché vysvětlení.

Byla jsem tak otřesená, že jsem nereagovala. Samozřejmě, že jsme se milovali…

Ale…

Pak Jaromír vytáhl z kapsy černou sametovou krabičku.

Zavřela jsem oči. Krátké dejà vu.

Tohle jsem už jednou zažila…

**

Také to byla taková vlahá letní noc.

Bylo mi sladkých devatenáct a do Dušana jsem byla už od šestnácti tak strašně moc zamilovaná, že jsem ještě pořád ztrácela dech, jakmile jsem ho uviděla. Byl o patnáct let starší než já, pracoval jako filmový dokumentarista, zlézal nejvyšší hory světa a byl to můj hrdina. Vysoký, urostlý, chlapsky pohledný.

Takový drsňák.

Poznali jsme se, když mi bylo šestnáct. Oslovil mě na Karlově mostě, kde jsem si jako obvykle před důležitou písemkou z matiky šla vyprosit štěstí k mosaznému křížku na kamenném zábradlí mostu. Matika byla na gymnáziu můj největší strašák. Muselo být asi sedm ráno, nad řekou se vznášel lehký mlžný opar, skrz nějž jen cudně prosvítaly bledé sluneční paprsky. Na mostě jsem byla skoro sama. Turisté si ještě lebedili v pohodlí hotelů a mě míjeli jen lidé spěchající do práce.

Do práce ostatně spěchal i Dušan.

Ale ne tolik, aby nevytáhl fotoaparát a nezačal mě fotit. Dali jsme se do řeči. Byl tak jiný než moji spolužáci. Byl to už hotový chlap a mě to samozřejmě okouzlilo.

Představil se mi:

„Dušan Landa.“

„Zuzana Kopecká.“

Potřásli jsme si rukama a Dušan mě políbil na tvář. Připadalo mi to tak nějak… světácké.

Dušan se mě zeptal, jestli mám odpoledne čas, a já čas měla.

Smluvili jsme si schůzku na odpoledne a já měla jedinou starost, a to, jak se uleju z odpoledního vyučování, protože jsem se chtěla jít domů převléknout do něčeho, v čem bych udělala na Dušana náležitý dojem. Na sobě jsem měla svoji obvyklou školní uniformu – džíny a tričko s rádoby vtipným nápisem, vytahaný svetr a tenisky. Kupodivu mě nijak netížilo svědomí kvůli Láďovi, o rok staršímu spolužákovi, s nímž jsem už asi půl roku chodila. Ne že bych do něj byla zamilovaná, to ne, ale v šestnácti jsem měla pocit, že to tak nějak patří k věci, mít kluka.

Vlastně jsem na Ládíka tenkrát ani nepomyslela. S Dušanem to rychle nabralo obrátky.

Ach… Dušan…

***

Otevřela jsem oči.

Zahleděla jsem se do laskavých hnědých očí muže, který mě právě požádal o ruku. Co jsem mu měla říct? Jak mu vysvětlit, že se vdát prostě nemůžu?

Jaromírova jemná, ušlechtilá tvář posmutněla, když jsem se neměla k tomu, abych tu sametovou krabičku otevřela. Sevřelo se mi srdce. Jaromíra jsem měla upřímně ráda, dal mému životu jakousi jistotu, zázemí… Vnesl mi do života radost.

Otevřela jsem krabičku.

Podle očekávání z ní vykoukl překrásný diamant. Zvedla jsem oči a proti své vůli malinko přikývla.

Jaromír vyndal prsten z krabičky a nasadil mi ho na prsteníček levé ruky.

Co jsem to sakra udělala…? Zase jsem zavřela oči.

****

Ten den, kdy jsem poznala Dušana, se mi navěky vryl do srdce.

Podařilo se mi pod nějakou falešnou záminkou vyklouznout ze školy a zároveň se vyhnout Láďovi. Spěchala jsem domů. Doufala jsem, že naši nebudou doma, protože ti měli bohužel o mém školním rozvrhu dokonalý přehled.

S rodiči jsem bydlela v malém řadovém domku se zahrádkou vzadu na Zbraslavi, takže jsem měla co dělat, abych to stihla ze školy domů a zase zpátky do centra Prahy. S Dušanem jsme se domluvili, že se setkáme na Karlově mostě, na tom samém místě, kde jsme se potkali ráno, u mosazného kříže, který prý nosí štěstí.

Nu, mně ho přinesl.

Potkala jsem Dušana a i ta písemka z matiky dopadla docela dobře.

Naštěstí doma nebyl nikdo, což u mé mámy nikdy nebylo jisté, takže jsem si dala rychlou sprchu, malinko jsem se navoněla, nervózně jsem se přehrabovala ve skříni a vybrala si bílou džínovou sukni a bílou krajkovou halenku, navlékla jsem si do uší náušnice s bílými korálky, popadla jsem velkou stříbrnou kabelu, do které jsem kromě obvyklých ženských propriet nacpala svetr a skládací deštník.

Na poslední chvíli mě napadlo, že bych měla nechat mamce vzkaz.

Naškrábala jsem cosi o nějaké školní aktivitě, samozřejmě.

Tak, hotovo.

Vyrazila jsem ke stanici autobusu.

Když jsem doběhla na Karlův most, musela jsem se prodírat davy turistů, ale Dušan už tam stál a vyhlížel mě. Sevřelo se mi tenkrát srdce a říkala jsem si, že hezčího muže jsem nikdy neviděla. Zpomalila jsem, aby si nemyslel, že jsem moc nedočkavá, a těšila jsem se z jistoty, že s tím pěkným a zajímavým mužem strávím odpoledne.

Dušan mě objal, zvedl mě a zatočil se kolem dokola.

„Bál jsem se, že nepřijdeš.“ On se bál…

To já se měla bát, ne? Postavil mě na zem a navrhl:

„Zuzko, co kdybychom se trochu prošli po Petříně?“ Vydali jsme se Mosteckou ulicí k Petřínu. Dušan mě vzal docela samozřejmě za ruku a já se rozhlížela, jestli nás nemůže vidět někdo z profesorského sboru, některý spolužák, nebo, a to by bylo asi nejhorší, sousedi ze Zbraslavi.

Zdálo se, že nás míjejí jen cizí lidé, a já se uklidnila. Pro jistotu jsem si ale nasadila sluneční brýle.

Vyšli jsme nahoru pěšky, míjeli jsme pejskaře venčící své miláčky, matky s kočárky nebo malými dětmi i další milence, kteří se stejně jako my drželi za ruce nebo se objímali… Procházeli jsme se růžovou zahradou, pořád ruku v ruce, a Dušan se mě zeptal, jestli chci jít na rozhlednu. Přikývla jsem, a vydali jsme se k rozhledně. Dušan koupil lístky a nechali jsme se výtahem vyvézt nahoru. Měli jsme štěstí, nahoře nikdo nebyl. Obešli jsme vyhlídku, Dušan vytáhl fotoaparát a udělal pár snímků.

„Nosíš s sebou ten foťák pořád?“ zajímalo mě.

„Ano, jsem profesionální fotograf.“

„Vážně…?“ úplně mě to nadchlo. Fotograf.

„Vlastně točím přírodopisné a cestovatelské dokumenty pro televizi, ale fotím rád a v minulém roce mi vyšla kniha z mého putování po Keni,“ vysvětloval.

„Ty jsi byl v Africe?“

„Ano.“

„Vylezl jsi na Kilimandžáro?“ zajímalo mě.

„Ano, jestli chceš, příště ti tu knihu přinesu.“ Přikývla jsem.

Takže bude i příště, zahřálo mě u srdce.

A pak mě Dušan objal, přitiskl si mě k sobě a políbil mě.

Ach, to byl polibek…

Podlomily se mi nohy, a kdyby mě Dušan pevně nedržel, svezla bych se k zemi. Bylo to úplně to nejkrásnější, co jsem kdy zažila. S Láďou jsme si taky dali pusu, ale s tím, co jsem prožívala v tu chvíli, se to nedalo vůbec srovnat. Tenhle polibek jsem cítila v celém těle, šířil se až ke konečkům prstů. Přála jsem si, aby to nikdy neskončilo.

Když se ode mě Dušan trochu odtáhl, zeptal se mě:

„Zuzko, kolik let ti je?“

„Je na mně poznat, že jsem tak nezkušená?“ vyděsila jsem se.

„Ne,“ zalhal taktně, „ale je jasné, že jsi velmi mladá.“

„Kolik myslíš, že mi je?“ oddalovala jsem chvíli přiznání.

„Tak dvacet?“

„Je mi šestnáct,“ pípla jsem.

Dušan mě pustil jako horký brambor a odskočil ode mě.

„Šestnáct?“ opakoval nevěřícně. Pokrčila jsem rameny.

„Mně je jednatřicet.“

„To nevadí,“ ujišťovala jsem ho naivně.

„Takže ještě chodíš do školy?“

„Jo, na gympl. Do kvinty.“

„To je jako do prváku?“

„Jo.“

„Trochu jsi mě zaskočila,“ přiznal, ale zase mě objal a zeptal se: „Není ti zima?“

„Docela je.“

„Pojď, půjdeme dolů.“

Sešli jsme po schodech v naprosté tichosti. Pomalu, ruku v ruce jsme scházeli k Újezdu.

„Zuzko, v kolik musíš být doma?“

„Asi v osm,“ zamumlala jsem.

„Vaši tě drží zkrátka?“

„No jo.“

„Dobře, tak si teď dáme něco k jídlu a pak tě doprovodím domů, aby tvoji rodiče neměli strach,“ zamířil k restauraci La Bastille. Už jsem tam párkrát s rodiči byla, takže jsem se zase obezřetně rozhlédla kolem, ale v dohledu nikdo povědomý.

Dušan nám objednal lososové tataráčky, já si řekla o jejich domácí limonádu a Dušan si dal dvojku bílého vína. Bylo to pro mě nové, s Láďou jsme si pochopitelně došli leda na zmrzlinu. Užívala jsem si to. Připadala jsem si jako dospělá a je pravda, že jsme si s Dušanem povídali jako dospělí lidé. O knížkách, o muzice.

Bylo to s ním prostě jiné. O moc hezčí.

Když Dušan platil, vytáhla jsem z kabely mobil a požádala číšníka, aby nás spolu vyfotil. Chtěla jsem mít důkaz, že se mi dnešní odpoledne jen nezdálo, a věděla jsem, že se na tu fotku budu často dívat. Trochu mě jen mrzelo, že mě nenapadlo udělat si selfie na rozhledně, ale když mi číšník vrátil mobil, byla jsem spokojená.

Měla jsem dojem, že nám to spolu moc sluší.

Před rodiči jsem plánovala o Dušanovi z pochopitelných důvodů ani nemuknout, věděla jsem, že jakmile by zjistili, kolik je mu roků, jakékoli scházení s ním by mi zatrhli, ale chtěla jsem se pochlubit své nejlepší kamarádce Nině, s kterou jsem chodila na základku, a o níž jsem věděla, že mi bude Dušana přát. Nina teď byla v prvním ročníku na zahradnické škole v Hloubětíně.

Vyšli jsme na ulici a Dušan mě kormidloval na tramvajovou zastávku.

„Zuzko,“ zeptal se mě, když jsme nastoupili do dvanáctky a uvelebili jsme se na zadní plošině, „kdybych tě třeba o víkendu chtěl pozvat do kina, dostaneš svolení? A neměl bych se třeba tvým rodičům jít představit? Víš, aby věděli, kdo jsem. To přece není, jako když jdeš někam se spolužáky,“ vysvětloval mi starostlivě.

Při představě, že Dušan nakráčí mamce nebo tátovi na oči, jsem se málem zalkla vlastním jazykem. Můj táta je sice bankovní úředník, jehož jediný oblíbený sport jsou šachy, ale bylo mi jasné, že by skoro dvoumetrového namakaného svalovce vyřídil jedinou ranou, sotva by zaznamenal, že mu testosteron odkapává z každého póru a že ten testosteron je namířen na jeho miminko.

Za něž mě naši pořád považovali.

Mamka si celkem oblíbila Láďu, protože to je takový na první pohled slušný kluk ze slušné rodiny – Láďova máma je taky učitelka a táta doktor, a protože jsem jí diplomaticky neprozradila, že mě její oblíbený Ládík už nějakou dobu přemlouvá, abychom to spolu konečně začali dělat. Zatím jsem ho nepustila dál než do podprsenky, ale bylo mi jasné, že další pozice neuchráním na dlouho. Ještě včera jsem sama netušila, jestli se s Láďou vyspím nebo rozejdu.

I kdyby se táta nechal nějak obalamutit, mamka by mě okamžitě zamkla do sklepa a nepustila by mě ani vynést odpadkový koš, natož s Dušanem na výlet.

„Ne, Dušane, rodičům na oči zatím raději nechoď.“

„Zuzanko, jsi moc mladá na to, abych si s tebou něco začal bez toho, aby o tom věděli tví rodiče. Chci jim vysvětlit, že na tebe s ničím nebudu spěchat a že dohlédnu, abys ve škole…“

„Dušane, mám rodiče, a ti na mě dohlížejí až až,“ upozornila jsem ho.

„Dobře, tak zatím to necháme tak, Zuzko, ale řekni jim o mně a zeptej se, jestli mě můžeš pozvat třeba na kafe, nebo tak,“ naléhal. „Chci se s tebou vídat, víš? A zády rodičů by mi to bylo trapné. Nechci, aby se o mně dozvěděli od někoho jiného.“

Usmála jsem se jako šťastný idiot. Dušan se chce se mnou vídat.

Nu, to jsem věděla, že to půjde jen tak dlouho, než to naši zjistí.

Nechala jsem Dušana, aby mě doprovodil na zastávku autobusu, ale nechtěla jsem, aby se mnou jel až na Zbraslav. Tam jsou všude kolem zvědavé oči, a moje mamka učí na zdejší základce češtinu a tím pádem nás znají úplně všichni.

Fakt děsný, jen tak mimochodem…

Dušan se nechal umluvit, aby mě pustil domů samotnou, jen zdráhavě, a vlastně mě nechal do autobusu nastoupit samotnou až poté, co jsem mu (s rukou se zkříženými prsty za zády, to se přiznávám) slíbila, že o něm našim řeknu ještě ten večer.

Jo, to určitě.

Po příchodu domů jsem nakoukla do kuchyně, abych pozdravila mamku.

„Jdi si nahoru odložit a umyj si ruce,“ vybídla mě. Protočila jsem oči.

Jdi si umýt ruce.

Jo, jednou učitelka, vždycky učitelka.

Osprchovala jsem se a v domácích šatech sešla dolů. Mamka mi samozřejmě naložila na talíř večeři. Moje oblíbené pečené kuře s hráškem a karotkou.

„Tobě dneska nechutná?“ divila se, protože jindy jsem jako kyselina.

„Jo, chutná,“ rychle jsem jídlo naházela do přeplněného žaludku a doufala, že dokážu usnout. „Jsem dneska trochu přetažená,“ řekla jsem, „asi si půjdu do postele číst.“

To nebylo tak neobvyklé, takže mamka se na mě usmála.

„Táta dneska přijde později, mají v bance nějakou společensko-pracovní záležitost, u které nemůže chybět,“ ušklíbla se a mrkla na mě, „tak si asi pustím nějaký romantický film. Kdybys Zuzko, chtěla, můžeme se na něj kouknout spolu.“

„Uvidím, mami. Půjdu si na chvíli odpočinout.“

V našem domku to máme uspořádané tak, že v přízemí je kuchyně, obývací pokoj a ložnice rodičů, já mám v podkroví pokojík se samostatnou koupelnou, takže mám poschodí vlastně sama pro sebe, protože kromě mého pokoje tam je jen sušárna. Což má svoje nepopiratelné výhody, jako například že si mohu v soukromí zatelefonovat.

Vystoupala jsem po schodech a šla zkontrolovat mobil.

Zamiloval jsem se do tebe, můžu na tebe zítra počkat před školou?

Ta byla od Dušana.

Co je s tebou, Zuzi? Kam jsi zmizela?

Tahle od Ládi.

Dušanovi jsem odepsala, že mi škola končí ve dvě, a Láďovi jsem po krátké úvaze nenapsala nic. Bylo mi ale přehledně jasné, že mu hned zítra ráno, nejlépe ještě před vyučováním, musím říct, že je mezi námi konec, aby nevzniklo nějaké nedorozumění.

Jo, byla jsem potvora.

Nakonec jsem napsala Nině, že jsem se zamilovala do úžasného muže a poslala jí fotku mě a Dušana z La Bastilly. Jak jsem očekávala, kamarádka mi hned volala a dožadovala se setkání, abych jí mohla všechno pěkně vyprávět. Nina doma neměla takové soukromí jako já, protože má bratra a sestru a pokojík sdílí se starší sestrou Jarmilou, která pochopitelně slyší všechno, co Nina řekne.

Později večer, když už jsem převlečená do noční košile ležela v posteli, jsme si s Dušanem vyměňovali pošetilé zamilované esemesky a ještě pošetilejší smajlíky. Byla jsem tak šťastná… Usínala jsem s vědomím, že mám právě za sebou nejšťastnější den svého života a před sebou… jenom samé takové šťastné dny.

Jo, bylo mi šestnáct a strašně jsem se zamilovala.

Druhý den ráno před školou mě Láďa už vyhlížel.

„Zuzi, kde jsi včera byla? Nedostalas moji esemesku?“

„Promiň, asi ne…“ zalhala jsem bezostyšně.

„Půjdeme se odpoledne projít?“ navrhl. Jenže já měla na odpoledne jiné plány. Nadechla jsem se.

„Láďo, promiň, ale já… Včera jsem se s někým seznámila…“

„Jak to myslíš?“ nechápavě na mě koukal Ládík.

„Zamilovala jsem se,“ přiznala jsem se.

„Myslel jsem, že to mezi náma…“

„Já si to taky myslela, Láďo, ale… promiň. Je mi to líto.“

Líto mi to ale samozřejmě vůbec nebylo.

Jen jsem chtěla mít tu nepříjemnou záležitost za sebou.

Láďa posmutněle pokýval hlavou.

A pak odešel a já si oddechla. Bylo to poprvé, co jsem něco takového musela říct, a nevěděla jsem, jestli mi třeba Láďa neztropí scénu, jako to udělal Pavel Hance.

Rychle jsem se z toho otřepala, ale byl to klid před bouří.

Kupodivu jsem se ve škole dokázala soustředit, na hodině dějepisu jsem dokázala u tabule, kam si mě předvolala profesorka Horáková, dokonce uhrát jedničku.

Jakmile jsem uslyšela poslední zvonění toho dne, naházela jsem sešity a učebnice do brašny a utíkala dolů. Rozhodla jsem se, že oběd vynechám. Vyšla jsem ze školy a rozhlédla se. Dušan stál na protějším chodníku a zamával na mě. Naše uvítání proběhlo za všeobecného zájmu celé školy, protože jednak byl Dušan se svou výškou nepřehlédnutelný a druhak se opíral o starou, ale perfektně vyblýskanou červenou felicii s černou stahovací střechou a koženými sedadly.

Dušan mě políbil na tvář a moji školní brašnu hodil do kufru.

Nenápadně jsem se rozhlížela kolem, ale Láďu jsem nikde neviděla, tak jsem optimisticky propadla dojmu, že je všechno na dobré cestě k udržení Dušana pod pokličkou. Mínila jsem si své malé sladké tajemství nechat ještě dlouho jen pro sebe. Nechtěla jsem, aby Láďa zjistil, že chodím s dospělým mužem, a ne zase s nějakým spolužákem. Určitě by to řekl doma, a bůhví co by napadlo jeho mámu.

Učitelky totiž drží spolu.

A své děti drží zkrátka.

Dušan nastartoval to svoje kouzelné autíčko a zamířil Smíchovem směrem ven z Prahy. Navrhl, že si vyjedeme k Berounce. Bylo to krásné odpoledne. Zajeli jsme do Zadní Třebáně, auto jsme nechali na návsi a vydali se podél řeky.

Došli jsme až na Karlštejn, kde jsme se prošli po nádvořích, udělali pár fotek a pak jsme se vraceli stejnou cestou podél řeky zase zpátky, každou chvíli jsme se zastavovali a líbali se. Když jsme se vrátili k autu, Dušan vyndal z kufru piknikový košík, ve kterém byla termoska s čajem a housky obložené šunkou, a flanelovou deku. Deku jsme rozprostřeli na trávě, z termosky jsem nalila čaj do plastikových šálků. Jaro bylo v plném proudu, sluníčko už krásně hřálo a já se začala těšit na prázdniny. Přemýšlela jsem, jak to zaonačit, abych aspoň jejich část mohla strávit s Dušanem. Naši by mě s ním určitě nikam nepustili, a tak budu muset přesvědčit Dušana, že je v našem nejlepším zájmu, aby se o nás naši dozvěděli co nejpozději.

Nejlíp až mi bude osmnáct.

Leželi jsme na dece, líbali jsme se a mazlili, a já litovala, že kolem nás procházejí lidé a nemáme víc soukromí. Jakkoli jsem s Láďou váhala udělat ten poslední krok, u Dušana jsem nepochybovala, že to chci. A popravdě, i mně, pitomé mladé holce, došlo, že chlap jako Dušan se asi se mnou dlouho jen tak za ručičku vodit nebude.

I když v tomhle jsem se mýlila, jak se později ukázalo. Dušan to se mnou myslel vážně.

Kolem sedmé jsem se neochotně zvedla. Věděla jsem, že musím domů.

Dušan se zvedl také, posbírali jsme věci, složili deku a šli k autu. Dušan otevřel kufr, a všechno jsme tam šoupli. Dušan zalovil v útrobách kufru a podal mi knihu.

„Na, Zuzko, prohlédni si ji až doma.“ Vložila jsem ji tedy do školní brašny. Za chvíli už jsme uháněli k Praze.

Dušana jsem cestou umluvila, aby mě nechal vystoupit nikoli před rodičovským domem, jak mínil, že by to bylo správné, ale o ulici dál, i když se mu to vůbec nelíbilo, jak několikrát opakoval, protože mu bylo trapné, jak říkal, se před mými rodiči schovávat, když má se mnou ty nejlepší úmysly. Rozloučili jsme se, domluvili se, že mě Dušan zase zítra vyzvedne u školy, a Dušan odjel. Já se loudavě vydala domů.

Tam na mě čekalo překvapení.

Mamka nebyla v kuchyni, jak touhle dobou vždycky bývá, ale v obývacím pokoji, kde kromě ní a táty seděl i Láďa. Každý měl před sebou hrnek s kafem a uprostřed stolu ležela mísa s obloženými chlebíčky. Vypadali jako šťastná rodinka.

No nazdar.

Položila jsem školní brašnu na zem, popřála pěkný večer a posadila se na volné křeslo. Snažila jsem se tvářit neutrálně, ale byla ve mně malá dušička. Co tu sakra dělá Láďa?

A proč se naši tváří, jako bych něco provedla?

„Kdo to je?“ zeptal se táta. Aha, Láďa žaloval.

Jéžiš, to je idiot.

Přesto jsem se pokusila vydolovat na tváři překvapený výraz.

„Jako kdo?“

„Zuzko, neštvi mě,“ vyjel táta. „Ten chlap, s kterým jsi odjela od školy.“

Poznám, kdy jsem prohrála.

„Jmenuje se Dušan.“

„Kolik mu je let?“ pokračoval táta ve výslechu.

„Asi třicet.“

„Třicet…?“

„Jo,“ potvrdila jsem lakonicky.

„Kde jsi s ním byla?“

„Na Karlštejně.“

„Co jste tam dělali?“

„No… procházeli se, udělali si piknik…“

„Nezdá se ti, Zuzko, že je na tebe ten chlap moc starý?“

„Musí u toho sedět Láďa?“ naštvala jsem se.

„Ládík byl tak hodný,“ vložila se do debaty sametovým hlasem mamka, „že nám řekl to, cos nám měla říct sama. A to hned, jak to začalo. Je ti teprve šestnáct, proboha. Na sex máš ještě dost času,“ sáhla mamka po argumentu jejímu srdci nejbližšímu.

„O sexu jsme spolu ještě nemluvili,“ odsekla jsem.

„Ale brzy začnete,“ byla si jistá mamka.

„Paní Kopecká,“ vložil se ten Jidáš, „víte, že já bych…“

Mamka se na něj usmála.

„Vím, Ládíku, že tobě se dá věřit,“ ujistila ho. Já zařvala:

„Je to lhář, už dva měsíce nedělá nic jiného, než že mě přemlouvá, abych se s ním vyspala. Doslova se mi dobývá do kalhotek. Ale já nechci, jsem pro něj nedobytná pevnost, proto jsem se s ním taky rozešla,“ dodala jsem nikoli zcela popravdě.

Láďa se začervenal a mamka zalapala po dechu.

„No Láďo,“ řekla pohoršeně. Táta zakroutil hlavou.

„Láďo, ty se seber a běž domů,“ navrhl, „tady už nemáš co pohledávat.“ Láďa se zvedl, přitom se pečlivě vyhýbal mému pohledu, poděkoval za čaj a chlebíčky a odporoučel se.

Ten had…

Láďa zmizel, dusno zůstalo. Táta se zeptal:

„Jak dlouho už to trvá?“

„Dva dny,“ odpověděla jsem popravdě.

Táta s mamkou si vyměnili překvapený pohled.

„Kdes ho vůbec poznala?“ zajímalo mamku.

„Na Karlově mostě.“

„Hned to s ním skončíš,“ nařídil mi táta.

„To neudělám.“

„Tak si promluvím s ním. Jestli bude mít dost odvahy sem přijít.“

„Chtěl sem přijít už včera, tati, ale já si myslela, že to ještě počká, než se seznámíte. Teprve jsme se poznali, nikdo přece neseznamuje svýho kluka s rodiči hned. Myslela jsem, že to bude stačit tak… za půl roku.“ Nikdy, dodala jsem v duchu, protože mi bylo jasné, že udělají scénu. „Zamilovala jsem se do něj, je skvělý,“ informovala jsem rodiče nahlas. „Až ho poznáte, uvidíte to sami,“ ujišťovala jsem je.

„Zuzanko,“ naléhavě řekla mamka. „Je pro tebe starý, to nemá žádný smysl, v tomhle nemůžete pokračovat. Absolutně se k sobě nehodíte, on potřebuje dospělou ženskou, a ty spíš… kamaráda. Opravdu bude nejlépe, když už se nikdy neuvidíte.“

„Mami, já ho miluju,“ zakvílela jsem.

„Zuzko, je ti teprve šestnáct,“ upozornil mě táta.

„Nemůžeš si dělat, co chceš. Nejsi dosud plnoletá, musíš nás poslouchat. A já ti říkám, že se s tím chlapem už neuvidíš.“

„Co kdybys mu hned teď zavolala, a řekla mu, že s ním končíš?“ navrhla mamka. „Řekni mu, že ti došlo, jak velký věkový rozdíl je mezi vámi… Že se k sobě vůbec nehodíte. A že máš známost se spolužákem. Věř mi, že tohle je nejlepší řešení.“

„Mami, mně je věkový rozdíl ukradený,“ informovala jsem ji sžíravě, „a žádnou známost se spolužákem už nemám, s Láďou jsem se dneska ráno rozešla. A nejspíš bych se s ním rozešla, i kdybych nepotkala Dušana. Copak nevidíš, jaký je to had? Přijde sem na mě žalovat, jako bychom ještě chodili do školky a já mu snědla jablíčko. Myslíš, že se s ním budu chtít ještě někdy bavit?“

„Nařizujeme ti s tatínkem, aby ses s tím chlapem rozešla.“

„Neposlechnu vás.“

„Máš před sebou ještě tři roky gymnázia a pak vysokou školu,“ připomněl táta. „To je skoro deset let, co budeš chodit do školy a co budeš na nás přinejmenším finančně závislá. Co vlastně ten chlap dělá? Co o něm vlastně víš? Kde jsi k němu přišla?“

„Tati, nepřehlédla jsem, že ještě studuju, a Dušan to ví taky, řekla jsem mu to. Hned řekl, že se vám chce představit, abyste neměli obavy z toho, že je o tolik starší. To já nechtěla, aby sem přišel, protože mi bylo jasné, že se nás pokusíte rozeštvat. A to já nechci. Miluju ho,“ opakovala jsem svou mantru pateticky. „Dušan je fotograf a natáčí dokumenty pro televizi,“ řekla jsem rodičům. „Vyšla mu nějaká kniha, počkej, mám ji tady v tašce. Ukážu vám ji,“ sáhla jsem po brašně.

Podala jsem knihu tátovi.

Dušan Landa

Obrázky z Keni

Táta si knihu chvilku prohlížel a musel uznat, že je krásná. Pak ji podal mamce a zaměřil se zase na mě. Bylo mi jasné, že se rodiče pokusí za každou cenu mě od Dušana odtrhnout. A byla jsem pevně rozhodnutá, že jim nedovolím, aby se jim to podařilo. Přece mě nemůžou zavírat doma? Nebo můžou?

Povzdechla jsem si. Tohle teda bude boj…

„Zuzko, tohle přece není muž pro tebe. Když nechceš Láďu, vyber si nějakého jiného spolužáka, mladého kluka, ne mužského, který ti ukradne zbytek dětství.“

„Jenomže já ho miluju,“ opakovala jsem zavile.

„Ty nemáš tušení, co je to milovat,“ naštvala se mamka.

„Mami, kolik ti bylo, když ses zamilovala do táty?“ připomněla jsem.

„To bylo něco jiného, jo, bylo mi šestnáct, ale tátovi osmnáct, ne třicet.“

„Ale připouštíš, že se v šestnácti může člověk zamilovat na celý život?“

Na tohle mi neměla co říct. Ale také to nemínila vzdát.

„Chci, aby sem zítra ten chlap přišel,“ nařídil autoritativně táta. „Žádná společenská návštěva, Zuzko, tohle si nemaluj. Dostane kafe a vyslechne si, co si o něm a o celé téhle věci myslíme my s maminkou. Jeho názor mě vůbec nezajímá,“ dodal.

Ó, jak demokratické…

„Dobře, zavolám mu.“

„Ať přijde v šest,“ rozhodl táta.

Naštěstí rodiče netrvali na tom, abych Dušanovi zatelefonovala za jejich asistence. Odnesla jsem si brašnu nahoru do svého pokoje, Dušanovu knihu jsem schválně nechala ležet v obýváku na stole. Jen ať vidí, že o mě má zájem úspěšný chlap. Který není jako ten mizernej žalobníček. Posadila jsem se do křesla v rohu pokoje, rozsvítila jsem stojací lampu a vyndala mobil. Zapnula jsem zvuk a rozklikla zprávy.

Všechno v pořádku, lásko?

Dušan.

Je na tebe starý a já tě miluju.

Láďa.

Pche, ušklíbla jsem se.

Na to ti tak skočím, hade…

Láďovi jsem napsala, že jsem s ním skončila a že je podrazák. Neodpustila jsem si dodat, že se nechová jako opravdový chlap, ale jako usmrkaný kluk, a že právě proto obdivuju svého nového přítele. Doufala jsem, že se Láďa chytí za nos.

Pak jsem zavolala Dušanovi. Mobil zvedl hned.

„Copak je, lásko moje, už se ti po mně stýská?“

„Ano,“ přiznala jsem.

„Mně se taky stýská, kdypak tě zítra uvidím?“

„Vyzvedneš mě u školy?“ navrhla jsem.

„Ano. Ale rád bych už konečně poznal tvé rodiče,“ připomněl.

V duchu jsem se ušklíbla.

To tě rychle přejde, pomyslela jsem si.

„Zítra v šest káva u nás. Rodiče tě čekají…“

„No to je ale skvělá zpráva,“ zaradoval se Dušan.

„To není dobrá zpráva,“ upozornila jsem ho. „Naši zuří.“

Dušan si povzdechl.

„Ani se jim nedivím. Tak já tě vyzvednu zase ve dvě.“

Protože jsme měli pár hodin času, vyvezl mě Dušan k vodě, tentokrát jen kousek za Zbraslav, na soutok Vltavy a Berounky, kde jsme se posadili na deku. Já si musela udělat nějaké úkoly a Dušan mi pomáhal. Ukázalo se, že je dobrý na matiku a dokáže mi ji vysvětlit srozumitelněji než matikář. Když jsem mohla učení vrátit do brašny, vyprávěla jsem Dušanovi o tom, že spolužák Láďa, který nás viděl u školy, našim žaloval.

„Spolužák?“ Zčervenala jsem.

„No… chodili jsme spolu.“

„Ty chodíš se spolužákem?“

„Co se divíš, copak ty jsi s nikým nechodil, než jsme se potkali?“

„Ne, ode mě každá ženská uteče, když zjistí, že jsem víc v Africe nebo v Číně než doma. Byl jsem už pár měsíců sám. A máš pravdu, taková krásná holka, jako jsi ty… Jasně, že se o tebe spolužáci perou. Proč jsi tomu chlapci neřekla, že ses seznámila se mnou?“

„Já mu to řekla, včera ráno před vyučováním, ale on nás asi odpoledne viděl, jak k tobě nastupuju do auta, a napadlo ho, že mi může doma zatopit. Je to had,“ dodala jsem procítěně.

„To je idiot. Co si myslel?“

„No, moje máma na něj docela drží, jsou s jeho mámou kolegyně. Myslel si, že když mi naši promluví do duše a zakážou mi chodit s tebou, zase bude všechno jako dřív. Žalobník, stejně bych se s ním rozešla, vlastně jsme byli jen kamarádi.“

Dušan se usmál.

„Spali jste spolu?“

„Neeeee, co si myslíš. Ale Láďa chtěl.“

„Ty jsi nechtěla…?“

„No… ani ne.“

„Jsi ještě panna?“

„Ano,“ zase jsem zrudla.

„Ach, ty moje,“ Dušan mě vzal do náruče. „Neboj se, nebudu na tebe nijak spěchat. Máme čas. Ale chci se s tebou vídat. Klidně se spolu můžeme učit jako dneska.“

„Snad to naši pochopí.“

No, nepochopili.

Než jsme se vydali k nám domů, Dušan nechal pro moji mamku v květinářství uvázat nádhernou kytici z něžně růžových růží a v Lidlu u nás na Zbraslavi koupil lahev červeného francouzského vína pro tátu. Na dnešek se docela vyfiknul, v autě měl decentnější oblečení. Zjevně hodlal na moje rodiče učinit náležitý dojem. K džínům si vzal bleděmodrou košili a tmavě modré manšestrové sako.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kam čert nemůže…nastrčí manžela.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.