Zákon smečky:
Soumrak (3)
Ve stínech

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Erin Hunterová

Zákon smečky: Soumrak (3) – Ve stínech – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Se zvláštním poděkováním Gillianu Philipovi,

věnováno Abby Carmickové

Seznam členů smečky

DIVOKÁ SMEČKA (podle postavení ve smečce)

Alfa – malá závodní fena s krátkou šedou srstí (známá také jako Hvězda)

Beta – zlatobílý pes s hustou srstí (známý také jako Štístko)

LOVCI

Snap – malá fena s hnědobílou srstí

Bruno – velký bojový pes s hustou hnědou srstí a nevlídnou tváří

Bella – zlatobílá fena s hustou srstí

Miky – hladkosrstý černobílý farmářský pes

Bouře – tmavohnědá hlídací fena

Šíp – černohnědý hlídací pes

Ševel – hubený šedý pes

Hvozd – podsaditý hnědý pes

HLÍDKAŘI

Luna – černobílá farmářská fena

Pajda – hnědý lovecký pes s černými skvrnami a chromou tlapkou

Střela – štíhlá hnědobílá lovecká fena

Daisy – malá bělosrstá fenka s hnědým ocáskem

Hrab – vychrtlý drsnosrstý pes se zjizveným čenichem

Bríza – malá hnědá fenka s velkýma ušima a krátkou srstí

Zrzečka – malá fenka se zrzavou srstí

Brouk – černobílý chundelatý pes

Bodlina – černá chundelatá fena

Jespa – malá černá fenka

ŠTĚŇATA

Omega – malá dlouhosrstá bílá fenka (známá také jako Sluníčko)

Chundelka – střapatá hnědá fenka

Lumpík – zlatý pejsek

Hryzalka – béžová fenka

Maličká – zlatá fenka se světlýma očima

ÚVOD

Ty stromy byly tak veliké! Jejich narudlé kmeny se tyčily k modrému nebi, tak vysoko, že Lízinku rozbolely oči z toho, jak musela zaklánět hlavu. Raději se proto rozběhla vysokou trávou za svými bratry, kteří už se začali ztrácet v dálce. Všichni tři měli co dělat, aby udrželi krok s Martou, velkou vodní fenou, která je vedla lesem.

Tohle je dobrodružství přesně pro mě! pomyslela si Lízinka nadšeně. Přimhouřila oči a představovala si, že stébla trávy jsou ve skutečnosti stromy a ona je obrovský pes, který kráčí nad jejich špičkami. O kousek dál rostlo husté křoví s tlustými listy – to by mohly být divoké pralesy na obzoru, daleko od nažloutlých stébel jejího vlastního hvozdu…

Ne, pomyslela si a zamrkala, nemusím si představovat jiná dobrodružství. Tahle výprava s Martou je skvělá sama o sobě! Přidala do kroku a hnala se za Bručounem a Vrtíkem. Marta se zastavila a pohlédla na ně laskavýma hnědýma očima.

„Už jenom kousek, štěňátka,“ zabručela něžně.

„Co je to za překvapení?“ štěkl Bručoun.

„Řekni nám to, Marto! Prosím!“ vypískl Vrtík, nejmenší ze sourozenců.

„Ale no tak, maličký,“ řekl Marta a olízla mu hlavičku. „Přece vám to překvapení nezkazím.“

„Já to chci vidět!“ zaňafala Lízinka a proběhla okolo Marty. Velká fena na ni varovně zaštěkala – a právě včas. Lízinka prudce zastavila na okraji srázu pokrytého vlhkou písčitou půdou a vykulila oči. Bručoun a Vrtík se zvědavě procpali vedle ní a vzápětí oběma poklesly čelisti.

„Co to je?“ vydechl Bručoun.

Marta se posadila a jiskřily jí oči. „Tohle, štěňátka, je řeka. Tady bydlí Říční pes. Je to moje nejoblíbenější místo.“

Lízinka zírala na tmavý pás rychle tekoucí vody, která sahala až téměř za hranice jejího zraku. Protější břeh byl tak daleko, že jej vnímala jen jako rozostřenou zelenou šmouhu. Samozřejmě už viděla bublající potůčky, malé pěnící vodopády rozbíjející se o oblázky i hluboké lesní tůně, ale tohle bylo něco úplně jiného. Uprostřed proudu se voda tříštila o kameny skryté pod hladinou, blíže ke břehu byla klidná a temná, ale Lízinka stejně viděla, jak rychlý je její proud. Velká řeka byla mocná, velkolepá a nebezpečná.

A vzrušující!

„Já chci do vody!“ štěkl Bručoun.

„Já taky!“ ozvala se Lízinka, aby nezůstala pozadu.

Vrtík nervózně ustoupil. „Mně se to moc nelíbí.“

„Ne tak rychle, štěňátka,“ řekla Marta a zavrtěla svou velkou hlavou. „Naučím vás plavat, ale nejdřív se musíte naučit projevit úctu Říčnímu psovi. Když k němu nebudete uctiví, mohl by vás sníst!“

Lízince přejel mráz po zádech, ale přikývla. Řeka byla neuvěřitelně lákavá, ale Lízinka Martě zcela důvěřovala. Velká fena se o ně starala od chvíle, kdy přišli o svou maminku, dávala na ně pozor a Lízinka věřila každému jejímu slovu. Proto se poslušně posadila, jakkoliv nedokázala zastavit svůj ocas, který nadšeně bušil o zem.

„Ty vůně,“ řekl Vrtík udiveně, když očichal písčitý břeh. „Jsou tak jiné! Cítím vodu… a rostliny, co voní jako mokrá tráva… a co je tohle?“

Marta sklonila čenich k zemi. „To je říční králík,“ vysvětlila mu. „Říkáme mu tak, protože jeho maso chutná podobně jako králičí… ale jinak je to lovec jako my. Chytá ryby. Řeka jich je plná a některé z nich koušou.“

„Ó,“ vydechl Vrtík.

„Jestli mě kousnou, tak jim to oplatím!“ prohlásil Bručoun. „Budou litovat!“

Marta se zasmála.

„Co ještě žije v řece?“ zeptala se Lízinka.

„Říční krysy a úhoři,“ řekla Marta. „To jsou takové dlouhé kluzké ryby. Občas tam jsou i hadi nebo ptáci, kteří umí plavat pod hladinou.“

„Ó,“ hlesl Vrtík.

„Říční pes má ve svých tlapách spoustu života,“ vysvětlovala Marta. „A taky přináší život do celého lesa. Díky němu rostou stromy tak vysoko a tráva je zelená. Říční pes živí všechna zvířata a stará se i o rostliny.“

„To musí být opravdu výjimečný Psí duch,“ zašeptala Lízinka ohromeně.

„To tedy je,“ souhlasila Marta s pohledem upřeným do dálky. „A když plaveš v řece, je to jako by sis s ním hrála. Chci, abyste si to zkusili, ale musíte být opatrní! Když má Říční pes hravou náladu, hází s tebou sem a tam a dokonce tě může i stáhnout pod hladinu. Je velmi silný!“

Lízinka horlivě přikyvovala. „To určitě je.“ Představa, že vstoupí na území Říčního psa, najednou nebyla tak lákavá. Voda byla temná, určitě bude hluboká a ledová… Lízinka se zachvěla a ustoupila od břehu.

Vzápětí cítila, jak jí po uchu přejel Martin horký jazyk. „Neměj strach, Lízinko. Nezapomeň, že Říční pes je náš kamarád – jen k němu musíš mít úctu. Sleduj!“

Velká fena doklusala k okraji řeky a mírně sklonila hlavu. Potom se odrazila a zmizela pod hladinou v oblaku stříbřité tříště. Vrtík zděšeně vyštěkl, ale Marta se vzápětí objevila, vyklepala si vodu z uší a vesele vyplazila jazyk. Lízinka viděla, jak se v průzračné vodě pohybují Martiny silné tlapy. Vypadalo to, jako by pomalu kráčela.

„Vidíte, co dělám, štěňátka?“ zaštěkala na ně Marta. „Nemusíte bojovat s proudem, nechte Říčního psa, aby vás nadnášel. Umí být divoký, ale i něžný. Jenom nesmíte plavat moc daleko!“

Bručoun sestoupil dolů, nervózní, ale odhodlaný, a Lízinka rozhodně neměla v plánu nechat ho vstoupit do vody jako prvního. Marta vypadala tak šťastně. Plavání vypadalo jako skvělá zábava! Lízinka odstrčila Bručouna stranou a vstoupila do mělké vody u břehu.

„Vůbec není ledová!“ vyštěkla, když jí voda začala vířit okolo předních tlap. „Je příjemná a vlažná!“

„Ano!“ souhlasil Bručoun, který rychle vlezl za ní. Vrtík nevypadal tak přesvědčeně. Zůstal na břehu, občas nejistě ponořil tlapku do vody a potom ji zase rychle vytáhl. Lízinka s Bručounem se naopak začali brodit směrem k Martě a voda jim rychle vystoupala k bokům.

Lízinka šla neohroženě vpřed, rychle a sebejistě – a najednou zjistila, že pod tlapami nemá písek. Nebylo tam nic! S vyjeknutím zajela pod vodu, ale její tlapy se začaly instinktivně pohybovat a Lízinka zjistila, že stoupá. Hlavu měla v mžiku opět nad hladinou, mohla dýchat, mohla se hýbat…

„Já plavu!“ zaštěkala nadšeně.

„Já taky!“ Broučoun se vznášel v mírném proudu a do ní jemně vrazil.

„Tohle je nádhera! Vrtíku, pojď do vody!“ Lízinka byla tak unešená, že ztratila rovnováhu, převrátila se na bok a do nosu jí natekla voda, ale Marta ponořila hlavu pod hladinu a podepřela Lízinku čenichem, než stihla propadnout panice. Malá fenka kýchla, zazmítala sebou, ale potom začala hrabat tlapkami a znovu našla rovnováhu v něžném objetí Říčního psa. Marta začala plavat v širokém kruhu okolo štěňat, ale celou dobu je nespouštěla je z očí.

Vrtík vypadal, že má chuť se k nim přidat, ale pořád se bál. Brodil se ve vodě kousek od břehu, ale zdráhal se opustit bezpečí mělčiny. Lízinka ho pozorovala a povzbudivě na něj štěkala.

„Lízinko, sleduj!“ štěkl Bručoun důležitě. Lízinka se otočila a zjistila, že její bratr plave za Martou do hlubšího středu řeky. Bručoun rychle oddychoval a jeho malé tělíčko sebou škubalo s každým pohybem tlap pod hladinou. „Říční pes vůbec není děsivý! Plavání nic není!“

Lízinka se obrátila zpět k Vrtíkovi, ale když její malý bratr vylekaně zakvičel, prudce se otočila. Bručoun pořád odhodlaně plaval za Martou, ale před Lízinčinými zděšenými zraky ho náhle kousl Říční pes. Psí duch se k němu přihnal, popadl ho do čelistí a strhl do dál po proudu.

Neměl k němu dost úcty! blesklo Lízince hlavou. „Bručoune! Bručoune, plav zpátky!“

Jenže Bručoun očividně nemohl. Jeho hlava na okamžik zmizela pod hladinou, a když se vzápětí vynořil, kašlal a oči měl vytřeštěné hrůzou. Potom se přes něj přelila další vlna. Už neplaval, jen se bezmocně zmítal ve spárech Říčního psa, který ho unášel pryč.

Lízinka začala zděšeně výt, ale ztichla, když se u ní objevila Marta a prudce ji postrčila směrem ke břehu. Když Lízinčiny drobné tlapky našly písčité dno, o které se mohla zapřít, Marta už se mocnými záběry hnala za Bručounem.

Lízinka se vyškrábala na břeh a sípavě oddychovala. Vrtík se rozechvěle přitiskl k jejímu boku. „Marta ho zachrání, že ano?“ zakňučel. „Marto, prosím, nenech ho uplavat!“

„Nikde ho nevidím!“ zakňučela Lízinka. Měla pocit, že se neudrží na nohou a voda v jejím kožichu byla náhle ledově studená.

„Já taky ne… počkej! Tamhle!“ kníkl Vrtík s nastraženýma ušima.

Lízinka se zahleděla na řeku a spatřila ve vodě tmavý obrys. Marta plavala sveřepě proti proudu a v čelistech svírala bezvládné tělíčko. Lízinka měla pocit, že uplynulo nekonečně času, než se velká černá fena konečně dobrodila ke břehu a položila malé nehybné štěně do písku.

„Bručoune!“ zakvílel Vrtík zoufale.

Lízinka nedokázala ani zakňučet. Měla sucho v tlamě a celým tělem jí prostoupil chlad. Její bratr najednou vypadal mnohem menší než dřív, promočená hromádka srsti a kostí. „Marto, on se nehýbe!“

„Tiše!“ štěkla na ni Marta. Zhluboka se nadechla, zvedla obrovskou blanitou tlapu a udeřila s ní Bručouna do měkkého břicha.

Lízinka tiše zakňučela. Vypadalo to děsivě, ale Marta přece ví, co dělá. Ví to, že ano?

Malý pes stále nehýbal a Marta ho udeřila podruhé… potřetí…

Bručoun sebou trhl, zakašlal a z tlamy se mu vyřinul proud vody.

„Díky Psím duchům!“ Marta si dlouze vydechla úlevou.

Bručoun se třásl, škubal sebou a jeho hrudníček se svíral chrčivým kašlem. Byl to ošklivý pohled.

Lízinku přesto zalilo nekonečné štěstí. Její bratr byl promočený, prochladlý a svíjel se v bolestech, ale byl naživu! Lízinka nahlas zakňučela vděkem – k Martě, ale především k přísnému, ale milosrdnému Říčnímu psu.

Nespolkl jsi Bručouna! Nechal jsi ho naživu! Díky, laskavý Říční pse! Nevzal jsi mi mého bratra…

Přísahám, že tě budu navěky chovat v úctě.

KAPITOLA PRVNÍ

Jak se to mohlo stát? přemítala Bouře zděšeně.

Do kořisti, kterou se smečka chystala sníst, někdo nastražil úlomky čirého kamene. Dvě krásné vypasené laně, nejlepší úlovek za několik posledních cest Měsíční psice, a někdo je takhle znehodnotil. Ale proč?

Ve tvářích všech psů se zračila hrůza a znechucení. Bouře za sebou slyšela Bellino vyplašené kňučení. Šíp, hlídací pes a Bellin druh, byl tak ohromený, že ji ani nešel utěšit. Jen stál vedle Bouře a chvěl se hrůzou. Většina smečky tiše zírala na kořist a ježily se jim hřbety. Ve vzduchu ještě stále visela ozvěna Brízina nevěřícného zavytí. Bouře věděla, jak se hnědá fena musí cítit.

Bouře už nějakou dobu tušila, že mezi sebou mají škůdce, ale nevěřila, že by kterýkoliv člen smečky byl schopný něčeho tak odporného. Ještě před chvílí byli všichni tak šťastní a těšili se na velkolepou hostinu. Teď ležel Třetí pes na zemi, kňučel, zalykal se a Snap se mu snažila vytahat střepy čirého kamene ze zakrvácené tlamy. Ty, které už dostala ven, ležely na zemi, lesklé, krvavé a krutě ostré.

Daisy se svými malými tlapkami snažila přidržovat Pajdovu hlavu, olizovala mu uši porostlé kaštanovou srstí a zoufale kňučela. „Prosím, snaž se nehýbat, už to skoro bude.“

„Ach ne. Ach ne. Ach Pajdo. Ty chudáčku,“ kníkala Sluníčko a odnášela vytažené střepy stranou, aby na ně Snap a Daisy nešláply.

Od chvíle, kdy Bríza zavyla na poplach, od chvíle, kdy si smečka uvědomila, že má ve svých řadách zrádce, byli ostatní psi jako opaření a vyměňovali si zděšené pohledy. Bouři nyní přejel mráz po zádech, když si všimla, jak se malá Jespa pomalu otáčí a upírá pohled na Šípa. Její oči byly plné podezření. Bouře na ni výhružně pohlédla, ale vtom si všimla, že se na Šípa dívá i Bruno. Postupně, jeden po druhém, se jeho směrem obrátili všichni členové smečky.

Oni si myslí, že to udělal on! Jenom proto, že je hlídací pes!

Ale já jsem taky hlídací pes! A celou dobu jsem se je snažila varovat…

Bouři se rozbušilo srdce strachem a hněvem z té obrovské nespravedlnosti. Byla si jistá, že Šíp by nebyl schopný tak odporného činu, o nic víc než ona sama. Pro zbytek smečky však očividně představoval hlavního podezřelého.

Bruno byl první, kdo tu myšlenku vyslovil nahlas. Statný pes zavrčel a vycenil své ostré zuby. „Já vám to říkal. Říkal jsem to už od začátku. Hlídacím psům se nedá věřit.“

Bouře se naježila, ale Bruno si toho nevšímal, dál propaloval Šípa pohledem a jeho výraz ještě potemněl. „Nikdy jsem toho hlídacího psa nechtěl mít ve smečce!“

Bouře vzkypěla takovou zlostí, že jí v hlavě nezbylo místo pro strach. Už mnoho cest Slunečního psa se pořádně nevyspala, protože se bála, že ona je tím škůdcem. Bála se usnout, protože si nebyla jistá, co dělá, když je náměsíčná. Teď měla důkaz, že nezpůsobila nic z těch strašných věcí, které se smečce poslední dobou přihodily, ale žádnou úlevu jí to nepřineslo. Naopak byla rozzuřená z toho, že se celou dobu obávala a trápila, zatímco skutečný zrádce nerušeně páchal své zločiny. A skutečnost, že Bruno ihned obvinil Šípa jen proto, že je – stejně jako ona sama – hlídací pes, ji rozzuřilo ještě více.

„Jak se opovažuješ, Bruno? Šíp neudělal nic, čím by si zasloužil taková slova!“ Byl to dobrý pocit, konečně vypustit veškerý hněv, který se v ní střádal, a obořit se na Bruna, který si nikdy neodpustil kousavou poznámku o hlídacích psech. „Od začátku byl věrným členem smečky, i když si to odmítáš připustit!“

„Ha,“ zapředla Jespa. „Mělo nám to být jasné.“

Bouře se otočila k malé feně a nastražila uši. „Jak to myslíš? Mluv jasně!“

„S radostí,“ ušklíbla se Jespa, bývalá Omega Pajdovy smečky. „Jeden hlídací pes obhajuje druhého. Jak překvapivé.“

Než stačila Bouře odpovědět, ozvala se Střela. „Nemusíš ho bránit, Bouře,“ zavrčela. „On není jako ty, je s námi teprve chvíli. Ty už jsi prokázala, že mezi nás patříš, ale co víme o něm? Vůbec nic!“

„Vůbec nic,“ přidala se Zrzečka, „kromě toho, že zradil svou minulou smečku. Nebo ne?“

„Tak počkat!“ Bella vyrazila kupředu se zježenou zlatou srstí. „Šíp zradil hlídací psy, aby nás zachránil! Nemáte sebemenší důvod ho obviňovat. A já navíc vím, že tam ty střepy nemohl nastražit. Vím to, protože jsem s ním byla celou dobu od chvíle, kdy se lovci vrátili do tábora.“

„Opravdu?“ Velký, střapatý Hrab naklonil hlavu na stranu a přimhouřil oči. „Takže tys ho nespustila z očí? Ani na malou chvíli?“

„To těžko,“ zavrčel Hvozd. „V táboře je spousta věcí, které ti odvedou pozornost, obzvlášť teď, když tu máme štěňata. Nemohla jsi ho pozorovat neustále, Bello.“

„Náhodou mohla,“ odsekla Bella. „Já vždycky vím, kde Šíp je. Vždycky!“

„To jsou věci,“ řekla Jespa a potřásla hlavou. „A čím to, že vždycky víš, kde je Šíp, Bello? Pověz nám to.“

Ty ses nám nějak rozmluvila, pomyslela si Bouře kysele. Teď když máš možnost útočit na hlídací psy…

„To by mě taky zajímalo,“ řekla Střela, nakrčila svůj útlý čenich a zvědavě pohlédla na zlatou fenu. „Odkdy toho tolik víš o Šípovi, Bello? Je tu něco, co bychom měli vědět?“

Bella chvíli nic neříkala, jen zvedla hlavu a Bouře si všimla, jak jí zaškubalo v hrdle. Bouřino srdce bilo jako splašené, protože jako jediná ze smečky tušila, co možná bude následovat. Řekne Bella pravdu? Bylo by těžké vymyslet si horší chvíli pro takové oznámení.

Bella se ještě více naježila a ohrnula pysky. „Ano, je tu něco, co byste měli vědět,“ řekla odbojně. „Šíp je můj druh. Jsme spolu už nějakou dobu.“

Nastalo dlouhé ticho přerušované jen Pajdovým tichým kňučením. Snap mu vytáhla z tlamy poslední střep a ustoupila stranou.

Potom promluvila Bríza, poprvé od chvíle, kdy zděšeně zavyla. Její hlas byl slabý a plný nejistoty, ale přesto se nesl ztichlým táborem.

„Ale v tom případě… Alfo?“ Bríza se otočila ke štíhlé závodní feně. „Je mi líto, ale v tom případě si nemůžeme být jistí, že Bella mluví pravdu. Jestli je Šípova družka, tak ho určitě bude chtít chránit.“

„Ne!“ zaštěkal Štístko, zlatosrstý Beta. „Znám Bellu lépe než kdokoliv z vás,“ řekl, ale Bouři neunikl kradmý pohled, kterým střelil po Šípovi. Očividně ji neznal tak dobře, jak si myslel „Vím, že by se nikdy nedala dohromady se psem, který by byl schopný ublížit vlastní smečce. Kdyby byl Šíp zlý pes, moje sestra by nebyla jeho družkou.“ Štístko pohlédl na Bellu, nadechl se, rychle se oklepal a nejistě si olízl pysky. Navzdory tomu, co řekl, nedokázal skrýt, jak ho Bellino oznámení překvapilo.

Tak, a je to venku, pomyslela si Bouře a nepochybovala o tom, že se Bella chtěla svému bratrovi, který stál ve smečce mnohem výše než ona, svěřit za poněkud jiných okolností.

„Já bych si tím nebyla tak jistá,“ řekla hnědobílá Střela, posadila se a zamyšleně švihla ocasem. V očích se jí zlomyslně zalesklo. „Nebylo by to poprvé, co by si Bella našla, řekněme, pochybného spojence.“

Miky, laskavý černobílý farmářský pes, na ni podrážděně zavrčel. „To je dávná minulost, Střelo. Vyhrabáváš to jako starou kost.“

Bouře nervózně přešlápla. Věděla, o čem je řeč: Bella se kdysi spojila s tlupou lišek, když se snažila přimět bývalého Alfu, aby se podělil s vodítkovými psy o své území. Byl to bezhlavý plán, který se vzápětí obrátil proti ní. Bella to sama přiznala, když o tom s Bouří mluvila.

Teď však rozhodně nebylo na místě to vytahovat! Byl to jen další pomstychtivý výpad vůči Belle, která své tehdejší neuváženosti upřímně litovala. A byl to jen další způsob, jak zaútočit na Šípa. Bouře si uvědomila, že má vyceněné zuby.

Celá smečka teď visela očima na Alfě a čekala na její odpověď na Brízina slova. Šedá závodní fena vypadala hluboce zamyšleně, ale mlčela.

„Tak co, Alfo?“ Bruno kývl na Brízu a potom se obrátil zpět k vůdkyni smečky. „Souhlasíš s naším Betou, nebo s Brízou? Chceš se spoléhat na Bellino svědectví, když teď víme, že je družkou toho hlídacího psa?“

Bouře byla ohromená. Tohle byl otevřený odpor vůči Betovi. Věděla, že Bruno nemá Šípa rád, ale za tahle slova ho Alfa určitě odkáže do patřičných mezí. Cítila, jak se v ní zvedá další vlna hněvu, ale byla příliš zmatená a rozzuřená na to, aby se ozvala. Teď je to na Alfě. Musí jim ukázat, jak směšná jsou jejich obvinění!

Alfa otočila svou útlou hlavu a přejela pohledem po všech členech smečky. Ve tváři se jí zračilo zklamání a podráždění, ale když promluvila, její hlas byl klidný. „Je příliš brzy ukazovat na někoho packou. Všichni se uklidněte a přestaňte na sebe naslepo útočit.“ Potom ukázala čenichem na Pajdu, který ležel na zemi vyčerpaný bolestí a ztěžka oddychoval. „Pajda je zraněný. Teď není chvíle na žádné hádky!“

„Ale Alfo!“ vyštěkl Bruno.

„Musíme se s tím vypořádat hned teď,“ zakňučel Hvozd. „A Šíp je nejpravděpodobnější pachatel!“

„To je přece jasné, ne?“ zabručela Střela.

„A dost!“ zavrčela Alfa hrozivě. Už nic nedodala, jen propalovala svou smečku pohledem, dokud se reptající psi neodmlčeli a mýtina se neponořila do zahanbeného ticha. Závodní fena nevynechala ani Bouři a věnovala jí pohled, kterým jasně říkala, že nestrpí další dohadování. Bouře musela sevřít čelisti a bojovat s nutkáním zavýt nad tou nespravedlností.

„A teď,“ oznámila Alfa, když usoudila, že všichni psi vypadají dostatečně zkroušeně, „je čas se přestat hašteřit a kvičet jako tlupa veverek a jít spát. Pajda potřebuje ticho a klid. Snap, Daisy a Sluníčko, zasloužíte si pochvalu za to, jak rychle jste jednaly a nenechaly se rozptýlit vším tím dohadováním. Já, vaše Alfa, jsem ta, kdo musí najít viníka – a nenechte se zmýlit, já ho najdu. Pravdy se ale nedobereme skrze hádky a pomluvy.“ Alfa znovu přejela smečku tvrdým pohledem. „Očekávám, že ráno všichni budete čerství a odpočatí. Noční hlídky, připravte se vyrazit. Možná mezi sebou máme škůdce, ale to neznamená, že nám nehrozí útok zvenčí. Všichni se dejte do práce.“

Alfa se ladně otočila a vydala se ke svému doupěti s Betou za patami. Když se oba vůdci smečky vzdálili, všimla si Bouře zježených hřbetů a nakrčených čenichů ostatních členů smečky. Alfa nedokázala odpovědět na jejich otázky, ale Bouře přesto musela souhlasit s jejími slovy. Teď nebyl čas na půtky a hádky, ne když o kousek dál ležel Pajda s krvavou tlamou. Nezdálo se, že jsou jeho zranění vážná, ale očividně měl velké bolesti. Děsivá zákeřnost toho útoku ho musela ranit stejnou měrou jako samotné úlomky čirého kamene.

Vypadalo to, že ostatní psi náhle touží co nejrychleji zmizet do svých doupat. Zrzečka, Brouk, Bodlina a Jespa se rychle rozdělili do dvojic a vyrazili střežit hranice tábora.

Bouře měla chuť jít s nimi, navzdory jejich umíněnosti a hlouposti. Cokoliv by bylo lepší než ležet v loveckém doupěti a nechat se hryzat obavami. I když si na své podestýlce z trávy a mechu vyšlapala mnoho koleček a snažila se uvolnit každý sval, nedokázala se pohodlně uvelebit. Nakonec to vzdala a smutně svěsila uši.

Proč toho Alfa neřekla víc? Nic jí nebránilo nařídit ostatním, aby přestali útočit na Šípa, mohla zakázat všechny ty divoké dohady a bláznivá obviňování, která akorát podrývala soudržnost smečky. Ano, ostatní se po jejích slovech přestali hašteřit, ale Bouře si nedělala iluze. Nepochybovala, že budou i nadále tajně reptat. Alfa jim sice na chvíli zavřela tlamy, ale jinak nepodnikla nic, aby vykořenila ta hnusná nepodložená podezření a nepřátelství smečky vůči Šípovi.

A to všechno jenom proto, že je to hlídací pes, pomyslela si Bouře a sevřela čelisti. To je jediný důvod, proč ho nemají rádi. Taková nespravedlnost!

Bouře se rozhlédla po doupěti, a když pohledem našla Šípa, nemohla se navzdory svému rozpoložení ubránit dojetí. Ještě předešlou noc spali Bella a Šíp na opačných stranách doupěte, aby skryli svůj vztah před zbytkem smečky, ale teď leželi stočení jeden vedle druhého s čenichy těsně u sebe. Bella měla položený ocas na Šípově hladkém boku.

Vtom si Bouře všimla, že ani Šíp nemůže usnout. I ve tmě viděla lesk jeho utrápených očí, kterýma hleděl ke vchodu do doupěte. Ze soucitu a sounáležitosti k němu došla, lehla si vedle něj z druhé strany, než byla Bella, a opřela se o jeho záda. Šíp vděčně zavrtěl ocasem, tiše a smutně si povzdychl a zavřel oči a pokusil se usnout.

Za chvíli se však ozvalo zakřupání listí pod něčími tlapami a Šíp i Bouře prudce zvedli hlavy. Byl to však jen Pajda, který se na svých třech nohou belhal do doupěte, čenich nakrčený bolestí. Bouře se starostlivě posadila. Šíp na Pajdu hleděl nervózníma očima a pod hladkou srstí na krku mu rychle pulzovala žilka.

„Pajdo!“ hlesla Bouře tiše. „Je ti trochu líp?“

Třetí pes mlčky přikývl, ale při každém pohybu mu cukalo ve tváři. I ve slabém světle Měsíční psice byla vidět zaschlá krev okolo jeho oteklé a zjitřené tlamy. Bouře viděla, s jakou chutí se večer zakousl do kusu masa, který si vybral. Nedokázala si představit, jak strašná bolest to musela být, když stiskl čelisti a do dásní se mu zabodly úlomky čirého kamene. Pajda však navzdory svému zranění promluvil.

„Šípe, nevěřím, že jsi s tím měl cokoliv společného,“ zamumlal a mezi slovy mrkal bolestí. „Chci, abys to… věděl. Vím, že bys… nikdy…“

„Díky, Pajdo,“ řekl Šíp, vstal a nastražil uši. „Ale prosím, teď nemluv, musí tě to bolet.“

„Ano,“ souhlasil Pajda s křivým úšklebkem, „bolí to hrozně. Ale chtěl jsem, abys to věděl.“

Šíp k němu přistoupil a velmi opatrně mu olízl tvář. „Těžko vyjádřit, jak si toho vážím, Pajdo. Díky. Díky moc.“

Bouři zalila taková vlna úlevy, až se jí rozechvěly tlapy. Pajda ví, že Šíp je nevinný. Ví, že to není zlý pes.

Jenže tohle nestačilo. O Šípově nevinně bylo nezbytné přesvědčit i ostatní.

Jenže kdo to tedy udělal? Bylo těžké si představit, že by toho byl někdo ze smečky schopný. Bouře se soucitně zahleděla na Pajdovu krvavou tlamu. „Měl by sis odpočinout, Pajdo,“ řekla něžně. „S námi si nedělej starosti.“

„Měl bych,“ souhlasil. „Dobrou noc, mládeži,“ řekl a pomalu se otočil.

Bouře a Šíp se dívali, jak odchází, oba celí rozechvělí. Bouře si olízla pysky. „Chudák Pajda,“ zašeptala.

„Těžko uvěřit, že se to stalo, viď?“ řekl Šíp, znovu si povzdychl, ale jeho hlas zněl klidněji než předtím. Stočil se do klubíčka na měkkém mechu a tentokrát netrvalo dlouho a usnul. Za chvíli se ozvalo jeho tiché chrápání. Bouře se k němu znovu přitiskla a po chvíli si uvědomila, že ji pomalý tlukot Šípova srdce ukolébává ke spánku.

A já ten spánek potřebuju… Tolik nocí jsem se snažila nespat, protože jsem se bála temnoty ve svém nitru. Děsila jsem se toho, že budu náměsíčná a že ublížím své smečce, aniž bych o tom věděla. Tak dlouho jsem si myslela, že jsem možná zabila Ševela, že jsem ho zavraždila ve spánku. Ten hlídací pes ve mně mě strašil natolik, že jsem si nedovolila usnout. Ale teď vím, že nejsem zodpovědná za to, co se tady dělo. Ve smečce je zlý pes, ale já to nejsem. Teď už to vím…
Musela usnout opravdu hlubokým spánkem, protože se probudila s prudkým trhnutím a chvěním po celém těle. Oklepala se a rozhlédla se po temném doupěti. Svaly na nohou měla sevřené a vzpomněla si, že se jí zdálo o lovu. Obyčejný sen, uvědomila si s úlevou, žádné děsivé proroctví. Okolo ní spali zbylí lovci – slyšela jejich pomalé oddychování, tiché chrápání a občasné zaňafání ze snu. V doupěti se vznášely pachy teplých těl, suché srsti, trávy a mechu. Někdo se ze spánku poškrábal za uchem a vzápětí mu poklesla tlapa. Venku panovalo ticho, narušované jen běžnými zvuky nočního lesa.

Vlastně ne, bylo tam ještě něco.

Bouře nastražila ucho směrem, odkud k ní slabě doléhaly hlasy. Museli to být nejméně tři psi, možná až na druhém konci tábora…

A tenhle hlas zní jako Bruno.

Bouře prudce zvedla hlavu, rázem zcela bdělá. Bruno neměl hlídku, tak proč byl vzhůru, co dělal venku a s kým tak naléhavě hovořil? Bouře se vyplížila z doupěte, rozhlédla se, vklouzla do nejbližšího podrostu a opatrně se plazila za hlasy. Vzápětí znovu zaslechla Bruna.

„Takže domluveno?“

Bouře napočítala celkem pět psů: Bruna, lovkyni Snap, hnědobílou Střelu, která předtím otevřeně podezírala Šípa, malou černou Jespu, která se tak náhle rozmluvila, když se mohla opřít do hlídacích psů, a konečně velkého střapatého Hvozda. Rozmlouvali spolu tiše s hlavami u sebe, ale noc byla tichá, a když Bouře natáhla uši, dokázala rozeznat jednotlivá slova.

„Domluveno,“ řekla Jespa. „Budeme se střídat ve sledování.“

„Ale opatrně,“ zdůraznil Hvozd. „Nesmíme to dělat moc okatě.“

„A nejen před Šípem,“ dodala Střela. „Jsou tu další psi, co si očividně neuvědomují, jak je nebezpečný.“

„Problém je,“ řekl Bruno, „že nejspíš neudělá nic, když ho někdo bude pozorovat. Zřejmě počká, až bude sám. Vlastně bude muset, jestli má něco za lubem.“

„Ano, ale o to právě jde,“ ozvala se Snap. „Když se budeme střídat a pozorovat ho ve dne v noci, tak mu k ničemu nedáme příležitost. Na jednu stranu tak možná nezískáme jasný důkaz, ale na druhou stranu tím ochráníme smečku.“

„To je pravda,“ souhlasil Bruno. „Stačí, když ho budeme mít neustále na očích. Ale ať budeme dělat cokoliv, hlavně na sebe nesmíme upozornit Alfu a Betu. Tohle by se u nich asi nesetkalo s pochopením.“

„To tedy ne,“ zavrčel Hvozd. „Jenže Alfa si může důvěřovat hlídacímu psovi, jak chce, ale já mu věřit nehodlám.“

Tím tajná schůze skončila, spiklenci na sebe kývli a popřáli si dobrou noc. Bouře si vzápětí zděšeně uvědomila, že budou muset projít okolo ní. Rychle a tiše sebou plácla do vysoké trávy a zatajila dech, když uslyšela jejich blížící se kroky. Po chvíli s úlevou vydechla, když ji bez povšimnutí minuli a rozešli se do svých doupat.

Bouře zůstala ležet v podrostu a snažila se dýchat tiše a pomalu, navzdory tomu, jak divoce jí bušilo srdce a jak se jí točila hlava. Počkala, až se v táboře rozhostí ticho, a až poté se vydala zpět do loveckého doupěte, kde kousek od vchodu spal Šíp, pomalu oddychoval a neměl sebemenší tušení o spiknutí, které proti němu právě vzniklo. Bruno, Snap a Hvozd se museli vplížit dovnitř nesmírně potichu, aby ho nevzbudili.

Bouře si lehla poblíž vchodu a pozorovala Měsíční psici, která se vznášela nad stromy. Zářivý Psí duch se odvrátil od pozemských psů a seděl bokem k nim, takže z něj byla vidět jen polovina. Bouři napadlo, jestli se Měsíční psice nezlobí na smečku za její podezíravost, spory a pletichy.

Ani by mě nepřekvapilo, kdyby to byla pravda.

Bouře cítila, jak je unavená, ale spánek přesto nepřicházel. Úzkost, která jí svírala hrudník a břicho, byla příliš silná.

Netuším, co se to stalo s naší smečku. Netuším, kdo za to všechno může, kdo je tak zlý. Je to někdo z těch, které jsem viděla tam venku? Nebo někdo úplně jiný?

Bouře neměla ponětí. Jednu věc však věděla s až krutou jistotou – na smečku přišly zlé časy.

KAPITOLA DRUHÁ

Bouře si protáhla své unavené tělo, zaryla drápy do trávy a dlouze si zívla. Měsíční psice, ať už se zlobila, nebo ne, dávno odešla do svého doupěte, aby se prospala před další noční poutí. Místo ní se po nebi procházel Sluneční pes, ale tentokrát se schovával za těžkými mraky. Možná se na nás zlobí stejně jako Měsíční psice, napadlo Bouři. Sice nám svítí, ale nechce se na nás dívat. Dnes od něj asi nemůžeme čekat moc tepla.

Mraky byly tmavě šedé, a když na ně Bouře pohlédla, popadl ji zvláštní smutek. Vzápětí si uvědomila, čím to je – měly přesně stejný odstín jako Ševelova srst. Píchlo ji u srdce, když si na toho malého, hubeného psa vzpomněla, a současně pocítila nával hněvu. Ševela někdo nemilosrdně rozsápal a smečka stále netušila, kdo to udělal.

Chtěl být můj přítel, pomyslela si Bouře a smutek ji tížil jako kámen. Ševel mě obdivoval i ve chvílích, kdy jsem se sama neměla ráda. Neustále se snažil upoutat moji pozornost. Kdyby tu teď byl, štěkal by ty svoje milé nesmysly a všude by za mnou chodil jako štěně za svou maminkou.

Tehdy mě to otravovalo. Teď bych dala cokoliv za to, aby mě mohl otravovat dál…

Ale to se nikdy nestane. Někdo ze smečky, nějaký zrádce a vrah, se svým hrůzným činem postaral o to, aby měla Bouře od Ševela navěky pokoj.

Před Ševelovou smrtí se přitom smečka měla tak dobře…

Bouře se posadila a zvedla zadní tlapu, aby se poškrábala za uchem. Pak se zarazila a zamračila se.

Opravdu? Skutečně se měli dobře? Když se nad tím zamyslela, zjistila, že ne. Už předtím, než našli Ševelovo zohavené tělo, se někdo snažil smečce škodit, vnášet do ní rozkoly a ničit její snahu vybudovat si nový život na břehu Nekonečného jezera. Před Ševelovou smrtí i po ní docházelo k událostem, které Alfa s Betou zřejmě nepovažovali za důležité. Například zabitá ryba v řece nebo mršina krysy nastražená v zásobě jídla, ze které dostalo několik psů otravu. A potom to nejhorší, mrtvé lišče pohozené kousek od tábora s cílem vyvolat válku mezi psy a liškami. A když našli mrtvého Ševela, Bouře ihned poznala, že brutální rány na jeho těle by nedokázala způsobit liška ani kojot.

Mohl to udělat jedině pes.

Trvalo dlouho, než jí smečka konečně uvěřila, a když se tak stalo, začali ostatní okamžitě podezřívat Šípa. To jen svědčilo o tom, že ho nikdy zcela nepřijali mezi sebe.

Ne, pomyslela si Bouře, smečka se neměla dobře už hodně dlouho…

„Bouře!“ ozval se veselý hlas a vytrhl ji z temných myšlenek.

Bouře se otočila. Štístko klusal jejím směrem a jeho zlatá srst se leskla i když bylo zataženo. Beta projednou nevypadal, že se na ni zlobí, což byl poslední dobou dost vzácný jev. Přátelsky jí olízl nos a posadil se vedle ní.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se.

Bouře přikývla a pokusila se vyhnat z hlavy svou úzkost a rozmrzelost z mysli. „Jsem v pohodě.“

Štístko naklonil hlavu na stranu a chvíli si ji prohlížel. Nevypadal příliš přesvědčeně. „Vím, že to pro tebe včera večer nebylo lehké, poslouchat všechny ty hnusné řeči o hlídacích psech,“ řekl a Bouře se zachvěla úlevou. Alespoň Štístko mi rozumí. „Máš pravdu, nebylo lehké to poslouchat.“

„No,“ řekl a přátelsky do ní šťouchl čenichem, „nezapomeň, že když takhle mluví o hlídacích psech, nemyslí tím tebe. Všichni vědí, že jsi jedna z nás.“

Bouře ztuhla a měla pocit, že se náhle ochladilo. Copak nechápeš, že o tohle nejde?

„Štístko,“ začala s náhlou touhou změnit téma, „mohl bys mi říct něco o tom, co včera povídala Střela?“

Beta se zamračil. „To o hlídacích psech? Vždyť ti říkám, že…“

„To nemyslím,“ zavrtěla Bouře hlavou. „Mám na mysli to, jak mluvila o Belle a jejích pochybných spojencích. Ta záležitost s liškami. Vím, že se s nimi spojila a dopadlo to špatně, ale co přesně se tehdy stalo?“

Tentokrát ztuhl Štístko. Nejistě si olízl si pysky a řekl: „To už je dávno.“

„Já vím, ale stejně,“ nedala se a zvědavě na něj pohlédla. „Co se stalo? A jak se to stalo?“

„Bella tehdy vedla svou vlastní malou smečku,“ začal Štístko s pohledem upřeným do země. „Bylo to… chvíli po Velkém zavrčení, když utekla z města společně s dalšími vodítkovými psy. Žili kousek od nás, já jsem tehdy žil v táboře vlčího psa.“

„Jak to?“ Bouře překvapeně nastražila uši. Proč nebyl Štístko se svou sestrou? „Myslela jsem, že jsi to byl ty, kdy odvedl vodítkové psy z města.“

„Ano.“ Štístko si povzdychl. „Když jsme vstoupili na území předchozího Alfy, nechtěl se s námi podělit o vodu ani o kořist, i když měl obojího dostatek. Sama víš, jak umíněný a tvrdý uměl být, Bouře. Nechtěl, abychom se jenom přiblížili k jeho lovištím, a tak mě Bella poprosila, abych se vstoupil do jeho smečky. Jako špeh.“

Jako špeh? Bouře na něj udiveně pohlédla. Tuhle část příběhu dosud neznala.

„Znal jsem Hvězdu z Domu pastí a ona tehdy byla vlkova Beta, takže se za mě přimluvila. Byla to… chyba. V mnoha ohledech. Bella navíc měla své vlastní plány, o kterých mi neřekla. Uzavřela spojenectví s tlupou lišek.“

„Já vím, říkala mi o tom,“ přikývla Bouře smutně. „Co ji to napadlo?“

„Nejspíš si myslela, že bude mít výhodu početní převahy, a už nepřemýšlela nad tím, co jsou její spojenci zač a co přesně si od toho spojenectví slibovali. A potom… když to zkrátím, skončilo to smrtí jednoho z Luniných štěňat.“

Bouře zděšeně vydechla.

Štístko svěsil ocas. „Bella to nechtěla. Její plán byl hloupý, ale rozhodně neměla v úmyslu způsobit něco takového. Myslím, že si za to nikdy neodpustí. Úplně ji to zničilo.“

„Řekla bych, že Lunu to zničilo podstatně víc!“ Bouře byla tak rozhořčená, že nedokázala potlačit zlostné zaštěkání. „Chápu, že to Bella neměla v úmyslu, ale očividně ten svůj plán nedomyslela!“

„Ne,“ vzdychl Štístko, „nedomyslela.“

Ta nespravedlnost byla téměř k nevydržení. „Šíp nikdy neudělal nic podobného,“ vyštěkla Bouře rozzuřeně, „a já ostatně taky ne! Ani jeden jsme nikdy neudělali něco tak příšerného, ale přesto je ve smečce dost psů, kteří budou raději důvěřovat Belle než nám!“

Štístko si olízl pysky a nervózně se ošil. Měl v sobě dost slušnosti, aby jí pohlédl do očí… a tvářil se tak smutně, že na něj Bouře musela přestat štěkat. Potlačila svou zlost a dívala se do dálky přes Štístkovo rameno, dokud ji nepřešla touha zoufale výt. Už k tomu neměla co říct. Štístko, který dobře věděl, jak se Bouře cítí, zase nemohl nic udělat. Dokud se v některých psech neprobudí ochota dohlédnout za hranice jejich předsudků, nedalo se dělat vůbec nic.

„Chystáš se vést loveckou výpravu?“ zeptala se nakonec přiškrceným hlasem. „Jestli ano, tak bych chtěla jít s tebou.“

Vypadalo to, že je Štístko vděčný za změnu tématu. „No, vlastně jsem za tebou přišel, abych tě poprosil o laskavost. Alfa už je unavená z toho, jak je neustále zavřená v doupěti. Je to takový malý Dům pastí se čtyřmi štěňaty.“ Štístko vyplazil jazyk, aby zdůraznil svůj vtip. „Chtěla by se pořádně proběhnout, trochu si protáhnout nohy, víš? A tak se chci zeptat… nepohlídala bys nám štěňata?“

Štístko už vstával a očekával odpověď, ale Bouři se při slovech nepohlídala bys nám štěňata zasekl mozek. „Ale… ale Štístko… neměl bys radši poprosit Lunu? Nebo… nebo třeba Brízu?“

Štístko se beze slova otočil a vyrazil k Alfinu doupěti. Bouře musela pospíchat za ním, aby mohla dál protestovat. „Štístko, já přece o štěňatech nic nevím! Nemám sebemenší ponětí, jak…“

„Á, tady tě máme, Bouře!“ Alfa právě vycházela z doupěte a mezi nohama se jí motala čtveřice štěňat. Štístko se zastavil a něžně své družce olízl čenich. „Ani nevíš, jak ti jsem vděčná.“

„Ale já přece nemůžu… Luna by je určitě ráda pohlídala… ona je mnohem…“ Bouře si uvědomila, že zmateně blábolí, ale narůstající panika jí nedovolila poskládat souvislou větu.

„Bouře, my chceme, abys nám štěňata pohlídala ty,“ řekla Alfa důrazně. „Je to tak, Beto?“

„Přesně tak.“ Štístko hleděl na Bouři se špetkou pobavení, ale zároveň se tvářil neoblomně.

Bouře otevřela tlamu, pak ji zase zavřela. Střelila pohledem po čtyřech chlupatých kuličkách. Alfa a Beta mi dávají najevo, že mi věří, došlo jí. To jsem přece chtěla, ne? Ukazují tím celé smečce, že mi důvěřují natolik, že mi klidně svěří svá štěňata…

Navíc, ti malí pejsci možná vypadali docela roztomile…

„Tak dobře,“ řekla Bouře a svěsila ramena. „Postarám se o ně Alfo, neměj obavy. Vždyť jsou tak malí. Co na tom může být těžkého?“

Asi jsem se přeslechla, pomyslela si poté, co Alfa s Betou velmi rychle odběhli za ostatními lovci. Na chvíli měla pocit, že se oba vůdci smečky smějí. Ona ale přece neřekla nic legračního…

Co na tom může být těžkého? Bouře si nevzpomínala, že by někdy tak záhy začala litovat svých slov. Už teď se jí točila hlava a bušilo jí ve spáncích ze snahy uhlídat všechna čtyři štěňata najednou. Netušila jsem, že se něco tak malého dokáže pohybovat tak rychle, zakvílela v duchu. Už asi potisící se musela rychle otočit a popadnout malou hnědou Chundelku, než stačila vystřelit ven z doupěte. V duchu viděla, jak Chundelka vbíhá rovnou do čelistí kojota.

„Ne, Chundelko! Není to bezpečné!“

„Bouže!“ zakničela malá fenka. „Mamama!“

„Já nejsem tvoje mamama – hej, nechte toho!“ Zlatosrtý Lumpík skočil po své sestře a vzápětí se spolu kutáleli se po doupěti v předstíraném zápasu, vrčeli a hihňali se. Podrážděná Bouře je odtrhla od sebe. Měla strach, že se Lupíkovi otevře rána po liščím kousnutí, i když se mu to zranění dobře hojilo. Přidržela si ho tlapou, aby se mohla ujistit, že nekrvácí, ale jakmile se k němu sklonila, Chundelka využila příležitosti a rozběhla se ven. Bouře vyrazila za ní, ale Chundelka se naštěstí nevydala hledat kojoty – místo toho se začala se točit dokolečka a chňapala po svém ocásku. Zbytek štěňat se hrnul ven z doupěte, aby se přidal ke hře a Bouře si rezignovaně povzdychla.

Tohle je jako snažit se uhlídat tlupu ostrých drápků, pomyslela si a rozběhla se, aby chytila unikající Hryzalku. Než však béžové štěně dostihla, ucítila ostrou bolest v zadní noze a překvapeně vyjekla. Otočila se a přímo za sebou našla Maličkou. Zlaté štěně se světlýma očima nadšeně plazilo jazýček a bylo přikrčené, připravené si hrát. A tohle má být nedochůdče, pomyslela si Bouře nakvašeně. „Nesmíš, Maličká! To bolelo!“

Maličká naprosto ignorovala její slova, poskakovala okolo své hlídací chůvy a pokoušela se ji kousat do tlap. Bouře zmateně ustupovala a měla nervy na pochodu. U Nebeských psů, tohle je horší než bojovat v liškami!

„To snad není pravda!“ ozvalo se z doupěte hlídkařů a vzápětí z něj vykoukla Bodlinina černobílá tvář s unaveným a mrzutým výrazem. „Nemáš ta štěňata náhodou hlídat, Bouře? Celou noc jsem byla na hlídce a teď bych se docela ráda vyspala.“

„Promiň!“ štěkla Bouře. „Snažím se je – jau! Maličká, přestaň!“

„Bouže! Hlát, hlát, hlát!“ zaštěkala trojice hlásků. Zbylá štěňata se přidala k Maličké a její zábavné hře.

Bouře netušila, proč jí ostatní psi nepomůžou. Místo toho jen polehávali po mýtině a sledovali, jak štěňata pobíhají v kruzích okolo ní. Luna pobaveně štěkla, když se Lumpík už poněkolikáté vyhnul Bouřině tlapě a rozběhl se k okraji tábora.

Bouře ho popadla za kůži na krku se vší jemností, které byla schopná, a vtom zachytila koutkem okna pohyb mezi stromy. V přítmí pod větvemi kráčely dvě siluety, jedna tmavá, druhá zlatá. Šíp a Bella se k sobě tiskli boky a mířila někam mimo tábor. Bouře se na chvíli dojala nad jejich štěstím, než si všimla třetí siluety, která se tiše plížila kousek za dvojicí. Mezi stromy se zableskla hnědobílá srst…

Snap. Takže spiklenci nelenili a začali plnit svůj plán. Sledovali každý Šípův krok.

Bouře se oklepala. Teď neměla čas se hněvat, musela se soustředit na štěňata. Popadla Lumpíka, odnesla ho zpátky do doupěte a položila na měkký mech. Pejsek okamžitě vyskočil na všechny čtyři.

„Lumpíku,“ zavrčela. „Zůstaneš tady!“

Pejsek na ni překvapeně zamrkal a nejspíš z jejího tónu vyčetl, že bude lepší, když prozatím poslechne. Rychle se rozhlédl, kde by mohl v doupěti natropit nějakou neplechu. „Chundelka!“ ňafl, skočil své sestře na záda a povalil ji do mechu.

Bouře sebou plácla na zem a vyčerpaně oddychovala. Cítila, jak se k ní přitulilo malé chlupaté tělíčko. Ohlédla se a spatřila Hryzalku, jak odpočívá opřená o její bok. To je ale miláček, pomyslela si dojatě. Alespoň jedno z nich není tak divoké…

Sotva tu myšlenku dokončila, Hryzalka vyskočila a rozběhla se za Lumpíkem a Chundelkou. Bouře tiše zaúpěla, položila si hlavu do mechu a pozorovala zápasící štěňata.

Kde berou tolik síly? Bručoun, Vrtík a já jsme se takhle určitě nikdy nechovali!

Vysoké štěknutí ji vzápětí donutilo vstát. „Hryzalko! Nesmíš kousat tak silně, Lumpíka to bolelo!“ Bouře se zamračila, došla ke klubíčku štěňat a začala je přepočítávat. Zlatý, chlupatý – Lumpík. Hnědá – to je Chundelka. Béžová – Hryzalka. Zlatá, malá –

Bouře zacouvala a vytřeštila oči. Kde je druhé zlaté štěně? „Proč jste tady jenom tři?“ zavrčela a cítila, jak se jí ježí srst na hřbetu.

„Bouže! Hlát!“ Trojice štěňat na ni bezelstně hleděla veselýma očima, ale Bouře na zděšeně zírala a hrdlo se jí svíralo panikou. Rychle přejela pohledem všechny kouty, ale kromě tří štěňat sedících před ní bylo doupě prázdné.

„Kde je Maličká?“ Bouře se otočila a rozběhla se ven. Hučelo jí v uších a srdce jí dunělo jako rozzlobený Nebeský pes.

Venku se zastavila, bezmocně se rozhlížela na všechny strany a natahovala uši. Po zlatém štěněti nebylo nikde ani stopy. A já netuším, kde ji mám začít hledat!

„Vypadá to, že bys potřebovala pomoc,“ ozval se pobavený hlas. Bouře se rychle otočila.

„Brízo!“ vydechla a doufala, že nevypadá tak zoufale, jak se cítila. „Prosím, nemůže najít…“

Bríza se ušklíbla a ukázala čenichem pod sebe. Bouře sklonila pohled. Mezi Brízinými předními tlapami seděla zlatá chlupatá kulička s velkýma jasnýma očima a vyplazeným jazýčkem.

„Maličká!“ Bouře měla pocit, že omdlí úlevou.

„Načapala jsem ji, jak se snaží ulovit veverku,“ zasmála se Bríza. „Ta veverka byla skoro stejně velká jako ona, takže netuším, co s ní chtěla dělat, kdyby ji skutečně chytila.“

„Ach Maličká, skoro jsem si uhryzala drápy, jak jsem se o tebe bála,“ vynadala Bouře štěněti a současně mu olizovala zlatou hlavičku, dokud se nezačalo šklebit a ošívat.

„Mám ti s nimi pomoct?“ zeptala se Bríza se zajiskřením v očích.

„Ó ano! Prosím!“

„No tak pojďte,“ štěkla Bríza přátelsky na zbylá tři štěňata, která zvědavě vykukovala z doupěte a pozorovala svou sestru mezi dospělými fenami. „Pojďte za mnou a já vám povím příběh, co vy na to?“

Její návrh se setkal s nadšeným ňafáním a štěňata vrážela jedno do druhého, jak se k ní hnala. Bríza je napřed zklidnila olizováním a dotyky čenichem a potom je odvedla k jezírku na kraji tábora. Bouře je udiveně následovala. Bríza se posadila u kraje jezírka a začala: „Tohle je příběh o čtyřech štěňatech a jejich velkém dobrodružství u Nekonečného jezera.“

Bouře jen zírala. Jak to udělala? Štěňata byla najednou naprosto vzorná, Lumpíka ani nenapadlo zápasit s Chundelkou. Všichni čtyři byli jako očarovaní Bríziným hlasem.

„Ta čtyři štěňata se jmenovala – jak to jenom bylo – Pupík, Chmýřenka, Hlodalka a Malenka a byli to nejlepší kamarádi. ‚Pojďme k Nekonečnému jezeru,‘ řekla jednoho dne Malenka. ‚Ó ano,‘ řekl Pupík. ‚Nekonečné jezero je na samém konci světa. Psi tam najdou vše, co si můžou přát.‘ A tak štěňata šla a šla, už byla moooc unavená a začala si myslet, že k Nekonečnému jezeru nikdy nedojdou. Ale představte si, že se jim to nakonec podařilo!“

„A co dál, Blízo?“ štěkla Chundelka a oči jí zářily. „Povídej dál!“

„Nebylo tam nic než voda a štěňata bylo trošičku zklamaná.“ Bríza přejela tlapou po hladině jezírka a Lumpík okouzleně pozoroval vlnky. „Ale vtom k nim přišel velký přátelský pes a štěňata poznala, že to je sám Říční pes!“

„Óóó!“ ozval se sbor vysokých hlásků. Bouře pobaveně naklonila hlavu a vzpomínala na časy, kdy byla sama štěnětem. Možná, že ten pes z příběhu není Říční pes, pomyslela si. Já bych si na jeho místě představila Martu…

„Říční pes štěňatům pověděl, že se musejí vydat tajnou chodbou pod hladinu!“ pokračovala Bríza a lehla si do trávy. „Štěňata to udělala a na konci chodby našla krásnou tajnou zemi. Byla tam jezírka na plavání, klacíčky na hryzání a měkká zelená tráva k odpočinku. Nebe bylo vždy modré a bylo tam vše, co se dá jíst, pít a s čím se dá hrát. Štěňata tam spolu žila šťastně až do smrti.“

Bouře se usmála. Nebyl to sice příběh o Psích duších, ale štěňata byla přesto unešená. Lumpík měl údivem otevřenou tlamičku. Hryzalka a Maličká se přitulila k Bríze a Lumpík s Chundelkou začínali zívat.

„Ještě pšíběh,“ zamumlala Chundelka se zavírajícíma se očima a přitiskla se k Brízinu břichu.

„Tak dobře. Povím vám o dalším dobrodružství, které štěňata zažila v Tajné zemi v Podjezeří. Jednoho dne spatřil Pupík duhu…“

Dvě štěňata už tvrdě spala a kvíkavě pochrupovala. Bouře, pobavená a plná vděčnosti, začala potichu couvat. Bríza jí dala kývnutím najevo, že může nechat štěňata v její péči.

S Brízou jim bude lépe a budou ve větším bezpečí, usoudila Bouře. Zároveň se chtěla podívat, jak se daří Pajdovi, a tak se otočila a vydala se přes mýtinu. Třetí pes odpočíval před svým doupětem. Větve nad jeho hlavou se pohupovaly v mírném vánku.

„Ahoj Pajdo,“ řekla Bouře a něžně mu olízla ucho. „Jak ti je?“

„Trochu lépe, Bouře, díky za optání.“ Pajda jí věnoval vřelý pohled. Tlamu měl pořád nateklou, ale už dokázal zřetelně mluvit. Bouře sebou trhla při pohledu na jeho ošklivé rány.

„Mám pocit, že se to začíná trochu hojit,“ řekla přiškrceným hlasem a byla to do jisté míry pravda. „Nedostala se ti tam otrava, nikde nevidím žádný hnis.“

Pajda mírně přikývl. „Díky Nebeským psům, měl jsem štěstí.“

„Pořád nemůžu uvěřit, že ti to někdo udělal,“ řekla Bouře rozhořčeně.

Pajda si povzdychl. „Já vím. Skutečně jsem přesvědčený, že s tím Šíp neměl nic společného, ale zároveň si nedokážu představit, že by to udělal kdokoliv jiný ze smečky. Mohl by za tím stát někdo zvenčí, co myslíš? Nějaký cizí pes, který nepozorovaně proklouzl do tábora. Není to nemožné.“

Bouře sevřela čelisti. Pajda očividně nechtěl ztratit svou víru v soudržnost smečky a chtěl se zuby drápy držet myšlenky o útoku zvenku, ale Bouře to okamžitě zavrhla. Nikdo nezachytil ani náznak pachu nějakého cizího psa. Máme mezi sebou zrádce. I Pajda to musí vědět, někde hluboko uvnitř.

Pajda si znovu smutně povzdychl, jako by jí četl myšlenky. „Ach jo, Bouře. Po Velkém zavrčení jsme zažívali krušné časy, ale když zemřela Blade, tak to vypadalo, že se všechno začíná obracet k lepšímu. Asi jsme se radovali předčasně, viď?“

„Není nic špatného na tom, když věříš v lepší budoucnost,“ řekla Bouře. „Měli bychom se naučit si navzájem důvěřovat. Měli bychom…“

Přerušilo ji rozzlobené zaštěkání za jejími zády. „Bouře! Jaktože nehlídáš štěňata?“

„Štístko!“ Bouře překvapeně zírala na Betu a na Alfu, kteří se náhled objevili za jejími zády. Nečekala, že budou zpátky tak rychle. „Štěňata jsou v pořádku. Jsou s Brízou a…“

„Ale já nechtěl, aby je hlídala Bríza,“ řekl Štístko chladně. „Prosil jsem o to tebe.“

„Ale já...“ Bouře si olízla pysky. Štístko měl sice pravdu, ale ona je přece nenechala bez dozoru. Svěřila je do péče feny, která je měla ráda a věděla, jak je udržet spokojené a hlavně v klidu. „Nezlob se Beto, myslela jsem…“

Štístko se prudce oklepal, jako by tím dával najevo, že nechce slyšet žádné výmluvy. „Zklamala jsi mě, Bouře.“

Víc neřekl. Prudce se otočil a bez dalšího slova odkráčel společně s Alfou směrem k doupěti.

Bouře tam zůstala ohromeně stát. Tohle není fér! Udělal jsem to, co pro ně bylo nejlepší. Dobře, možná se to hodilo i mně, ale stejně!

Štístko se mnou dřív trávil čas, pomyslela si ukřivděně. Učil mě důležité věci. Teď mu záleží jen na těch štěňatech.

Byla tak podrážděná, že se nezmohla ani na nějakou šťavnatou odpověď. A dobře, že tak, uvědomila si vzápětí. Kdyby teď začala na Štístka něco poštěkávat, určitě by si tím příliš nepomohla.

Někdo jiný ale štěkal. Bouře zvedla hlavu, nastražila uši a pátrala po zdroji toho naléhavého volání. Přichází to z horní hlídky, uvědomila si a cítila, jak se jí ježí srst.

Byla to Daisy a štěkala na poplach.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zákon smečky: Soumrak (3) - Ve stínech.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.