Svět podle Goata

Luboš Polívka

Věnování

Mirce K.

Ceny sv. Petra

Muž v bílém obleku vyslovuje nahlas mé jméno a volá si mne k pultíku. Váhavě přistupuji a slušně zdravím:

„Dobrý den.“

„Přímou soustrast přeji. Říkejte mi, prosím, Petře.“

„Zdravím vás, Petře.“

Petr si odkašlává, čte si v černých deskách, které má na pultu a říká:

„Tady čtu, že jste byl zabit...“

„Souhlasím.“

„Jak se to stalo?“

„To se tam nepíše?“

„Ale ano, ale chci to slyšet od vás.“

„Abych pravdu řekl – kvůli blbosti.“

„Ale nepovídejte, - tedy vlastně naopak – povězte mi o tom něco.“

„Chtěl jsem se na ulici zastat jedné ženy, kterou obtěžoval muž, jenže ten muž...měl nůž.“

„Smůla, že? Chtěl jste se zastat té ženy čistě z nesobeckých důvodů?“

„Ano.“

„Odpovězte, prosím, upřímně.“

„Chtěl jsem na ni zapůsobit a pak se s ní vyspat.“

„Dobře, dobře. Smůla, že?“

„Ano. Cítím se teď jako totální-“

„Ale to je milé...“ rozjasňuje se náhle Petrova tvář. „Byla po vás pojmenována cena, která bude udílena každý rok někomu statečnému jako vy.“ (Pořád si čte v těch deskách.)

„Spíš někomu stejně blbému a naivnímu.“

„Smolař roku?“ vtipkuje Petr.

„Idiot roku.“

„ A to jste si chtěl jen trochu za-“

„Co, prosím?“

„Nic nic,“ praví Petr. „A-ja-ja-ja-jaj“

„Co se děje?“

„To je nemilé...“

„Co se děje?!“

„To je nemilé...“

„No tak, Petře – neděste mě!“

„Vy už jste tu v minulosti byl, že?“

„Ano. Ale jen krátce.“

„Rovnou bych vás poslal do Jedničky, ale tady stojí, že si za své dávné chvilkové úmrtí můžete sám – tudíž jste byl klasifikován jako sebevrah. A ti odtud putují rovnou-.“

„Nezabil jsem se sám – to má bývalá přítelkyně. Když jsem se probudil v nemocnici, po selhání organismu, první, co mi řekla, bylo: ‚Můžeš si za to sám.‘ a já na to: ‚Můžu. Já vím.“‘

„Nepovídejte, - tedy vlastně naopak – povězte mi o tom něco.“

„Myslela si, že ji podvádím, tak mi jednoho krásného dne vylila do polévky dvě lahvičky projímadla. V podstatě jsem pak vysr-“

„Ale no tak! Šéf je blízko.“

„...duši.“

„Bylo její podezření opodstatněné?“

„Ne.“

„Povězte mi o tom něco.“

„Jednou jsem si – jen tak z recese – koupil kondomy. Bylo to balení po třech. No... a ona mi pak v kalhotách našla toto balení jen se dvěma kousky.“

„Co se stalo s tím jedním kusem?“

„Ztratil se.“

„Odpovězte, prosím, upřímně.“

„Masturboval jsem s ním.“

„Dobře, dobře. Proč jste se jí přiznal k nevěře, když jste jí nepodvedl?“

„Podrobila mě hroznému a dlouhému výslechu a trvala na mém přiznání, řekla, že to pak pro mě bude lepší, a mě, po všech těch hodinách, přišlo lepší se přiznat k nevěře s neexistující ženou, než být nadále takto vyslýchán.“

„Víte, co je to Očistec?“

„Jen tuším.“

„Tak běžte po chodbě tímto směrem a vpravo jsou dveře číslo pět – tam to zjistíte.“

„Ale-“

„To je vše. Můžete jít.“

Pod vlivem strachu, který mi třese celým tělem, kráčím ke dveřím číslo pět. Dveře jsou pootevřené. Třikrát ťukám kloubem prostředníčku na dřevo a nahlížím dovnitř: muž v bílém plášti se zde sklání nad ženou, která je natažená na kožené pohovce a na hlavě má jakousi čepici. Nikdo moje klepání nezaregistroval. Muž pohybuje kyvadlem před ženinýma očima a opakuje dokola:

„Chce se ti se mnou spát...chce se ti se mnou spát...“

„Co to říkáte, doktore?“ ptá se žena.

„Až se probudíš, tak...“

„Doktore?!“

„Vy jste ještě vzhůru? Och, tedy – promiňte – přešel jsem od hypnózy k technikám, kvůli kterým byla vynalezena.“

Já – stále u dveří – zesiluji klepání.

„Ano?“ otáčí se na mne lékař.

„Promiňte, měl jsem se k vám dostavit...“

„Hned jsem u vás,“ říká lékař nasupeně. „Blbý dveře!“

Lékař kráčí ke dveřím. Říká mi:

„Zatím si sedněte tady na lavičku. Budu se vám věnovat – za tři až sedm minut. Nebo raději za patnáct – dám si cigáro.“

Dveře se mi zavírají před nosem. Sedám si na lavičku, která stojí u protější zdi vedle dveří s číslicí sedm. Zdá se mi, že se z té sedmičkové místnosti ozývá zpěv. Zní mi to jako koleda. Ano – je to koleda. Podle mě je to melodie koledy Štědrý večer nastal. Zvedám se a přikládám ucho na ty dveře, abych si zavzpomínal na svátky, které už nikdy nebudu slavit:

„Té-mný rytíř pó-vstal...“

„Cože?“ divím se slovům.

Tuhle verzi vánoční koledy neznám. Naproti se otevírají dveře, z nich vychází lékař se zapálenou cigaretou.

„Pojďte dál.“

Vstupuji do pětky a žena zde už není. Raději se neptám proč. Jsem dost nervózní a tak zkouším konverzaci:

„Slyšel jsem vedle nějaké veselí. Co se tam děje?“

„Slavnostní zahájení festivalu Nolanových Batmanů.“

„Aha. Mě se líbí i ty Burtonovy.“

„Jo jo, Burton je dobrý. Posaďte se na tuhle pohovku, prosím.“

„Mně se líbí Ed Wood.“

„A mně zase...:“ Lékař zívá, načež vyslovuje slovo: „Ostrava.“

„Prosím?“

Zívnutí, „Ostrava.“

„Nechápu.“

„Ospalá díra.“

„Jo tak.“

„Tohle si, prosím, nasaďte.“

Nasazuji si čepici - podobnou koupací, od které vedou dlouhé dráty až do něčeho, co vypadá jako velká hrací skříň.

„Teď se natáhněte,“ říká lékař bez prosím.

Natahuji se, připomíná mi to vyšetření EEG. Ptám se:

„Doktore, tohle je Očistec?“

„Ještě ne.“

„A kdy to přijde?“

„Zavřete oči, prosím.“

„Nepoužijete kyvadlo?“

„Ne. Na vás ne. Zavřete oči.“

Poslouchám.

„Znovu se probudíte,“ oznamuje lékař, „až zase uslyšíte zvuk tětivy.“

„Co uslyším?“

(Jak vypadá citoslovce pro zvuk tětivy ve psané podobě?)

Divný sen. Ležím na podlaze a levým okem vidím nohy, spousty obutých nohou. Vstávám, oprašuji se a jsem...

„Co dělám v autobuse?“ pronáším polohlasně a pár cestujících se po mně otáčí.

Hodlám vidět na obě oči a tak si upravuji...kuklu(?). Prohlížím se: jsem oděn v černé, mám rukavice a vypadám jako...zloděj(?). Vedle mých nohou je velká černá taška.

„Dobrý den, kontrola jízdenek.“

„A sakra!“

Dívám se do kapes a nic, nemám lístek.

„Pane, -jo vy v tý kukle-, jízdenku, máte?“

„Nemám.“

„Tak to bude za šest set.“

Nemám u sebe žádné peníze. Znovu se osahávám... K černé tašce se doposud nikdo nepřihlásil – co když je moje? Dívám se do ní a vyndávám z ní...zlatý řetízek.

„Mám jen tohle.“

„Ukažte, „ revizor řetízek přebírá, říká: „to je moc, říkal jsem šest set.“

Sundává z řetízku přívěšek v podobě křížku.

„Tady máte nazpět.“

„Děkuju.“

Na další zastávce vystupuji. Taška je pěkně těžká. Kuklu si vytahuji na čelo, abych se mohl pořádně nadechnout.

„No to je dost. Kde seš?!“ přistupuje ke mně výstavní blondýna.

Smekám kuklu a galantně ji zdravím:

„Ahoj.“

„Nazdar. Kdes byl takovou dobu?“

„My se známe?“

„Cože? Čekám tvoje dítě a ty budeš dělat, že mě neznáš?!“

„Moje co?“

„Taky si říkám, proč jsi neměl tehdy kondom – ale ty si s ním musel masturbovat! – onanisto!“

Nějak se mi to nezdá – čas se vypařit.

„Vezmi si tuhle tašku. Je tam dost na jídlo i ošacení, dost možná i na studia.“

Předávám blondýně tašku a zdrhám. Tohle má být ta neexistující žena, s níž jsem podvedl svou přítelkyni? Moje masturbační fantazie zasluhuje pochvalu. Ne tak volba mé obuvi – mám těžké černé boty, a po několika metrech nedůstojného běhu si musím sednout na lavičku. Sedám si na tu úplně nejbližší, vedle spícího vandráka a zouvám si pravou botu. Musím mít snad puchýř nebo co. Žebrák, vedle mě se hýbe; zdá se, že se probouzí. Sundávám si ponožku a naštěstí na patě nic nemám. Žebrák si sedá a něco nesouvisle mumlá.

„Jó, kdysi jsem spával pod voňavoučkým povlečením s Chuckem Norrisem...“ říká po chvíli.

„Vážně?“ ptám se.

„Jó, jó. Bylo to nebezpečný povlečení.“

„Proč?“

„Když máš, mladej, deku s povlečením, který má na sobě Chucka Norrise, tak se neodkopeš.“

„Jak to?“

„Protože deka s Chuckem Norrisem – odkope tebe.“

„To je starý.“

„Jó, ale ty tvoje boty vypadají nově a móc pěkně...“

„Chcete je?“

„Ty bys mi je dal?“

„Proč ne.“

„Ó, díky, mladej.“

Zouvám si i levou botu.

„Ale mladej – na jedno nezapomínej...“

Zvedám hlavu a otáčím na něj zrak.

„Na co?“

Žebrák drží v ruce luk s napjatou tětivou. Okamžik se dívám na železný hrot šípu, pak se rychle skláním a zavírám oči.

(Pořád neznám citoslovce pro zvuk tětivy.)

Když je znovu otevírám a napřimuji se – hledím na lékaře v bílém plášti, který drží v ruce totožný luk jako žebrák.

„Jsme hotovi,“ říká a ukazuje směrem za mě.

Otáčím se – za mými zády jsou dveře číslo jedna.

Zabijte posla

MARKUS DOLMEN

Mačkám číslo jedenáct a dveře výtahu se zavírají. Reproduktor v této pojízdné místnosti hlásí zprávy: „Stále více mužů ve středním věku není schopno dosáhnout plnohodnotného mozkomíšního orgasmu – hrozí infekce. Kyslík podraží o pět procent. Přemnožené pandy napadají ohrožené druhy. Po dlouhých spekulacích Mark Zuckerberg oficiálně přijal nabídku od Čínské vlády a koncem měsíce definitivně započne vypínání poslední aktivní sociální sítě. Za získané peníze si hodlá zakoupit písmeno D na logu společnosti McDonald. Daně za děti...“

Výtah se zastavuje, dveře se otevírají a já vystupuji. Na chodbě jedenáctého patra společnosti Mayhem se v bílém plášti rozcvičuje profesor Dobel (nebo to tak alespoň vzdáleně vypadá).

„Dobrý den, profesore. Co to tu vyvádíte?“

„Á Markusi... Co bys řekl – rozcvičuji se.“

„Snad jste nezačal sportovat?“

„Ne to ne. Ale ty jsi neslyšel to o těch daních za děti?“

„Právě že ne.“

„Tak si představ, že za jedno dítě ti republika strhne z platu dvacet procent, za dvě deset, a když máš děti tři, tak to máš zdarma.“

„Ach tak. Vy máte dítě jedno, že?“

„Ano. Proto chci dneska svou ženu přivést do jiného stavu – a musí to být minimálně dvojčata. Klidně pojď dál, jen to do ní šoupnu a budu se ti věnovat.“

„Ale to snad....“ snažím se z inseminační scény vyvléct, ale přesto profesora následuji.

V profesorově pracovně leží Klára Dobelová na operačním stole oděná v jakési noční košili.

„Promiňte, paní Dobelová – nevěděl jsem-.“

„To je v pořádku, pane Dolmene. Jen klidně pojďte dál a bavte se,“ usmívá se madam Dobelová.

Tázavě pohlížím na Profesora. Ten si natahuje gumové rukavice, mrká na mě levým okem a praví:

„Chtěl jsem jí dát jen lokální anestetikum, ale ona trvala na celkové anestesii.“

„Prosím?“

„Je sjetá.“

S pochopením přikyvuji. Profesor Dobel švitoří kolem svého pultíku, který je plný zkumavek, baněk, kahanů...

„A ať jsou to kluci..., co kluci – pořádní chlapi,“ říká a zvedá Petriho misku z pultíku. „Ták; moje gamety už jsou ve vajíčku – teď už to jenom šoupnu do-“

„Víte, profesore – už bych měl jít,“ couvám ke dveřím.“

„Ale teď přijde to nejlepší!“

„Mám schůzku s panem Solomonem a už jdu vlastně pozdě.“

„Hm, tak to je jiná... - Pozdravujte ode mne šéfa.“

„Budu. Zatím nashle, profesore.“

Vycházím z profesorovy pracovny za zvuků jeho chlípného smíchu a do posledního – dvanáctého – patra, kde sídlí můj šéf, majitel této budovy i celé společnosti Mayhem: Petr Solomon, stoupám po schodišti.

Mimochodem; je to tak – děti se dnes dělají už jen ve zkumavkách. Ne na zadních sedadlech aut ani v uličkách za pornokinem. Já jsem byl ještě zplozen klasický způsobem – tím druhým: v uličce za pornokinem. Bylo to v době, kdy lidé zase začali plnit kinosály a chodili na porno, aby zapomněli na své trable. Chodili se tam skupinově...zasmát. Ano, porno nahradilo klasické komedie. Nic nebylo zábavnější, ne-li směšnější, než dva nazí lidé zachycení při oněch směšných pohybech. Moji rodiče zřejmě neměli smysl pro humor...

PETR SOLOMON

Přes otevřenou toaletu žádám Markuse Dolmena, jenž klepe na dveře mé pracovny, aby vstoupil. Jak jsem věděl, že je to on? Vidím do budoucnosti. Ha ha, naivky – čekal jsem ho – domluvili jsme si schůzku. Dveře mé kanceláře se otevírají.

„Klidně se posaďte, pane Dolmene,“ vyzývám svého zaměstnance.

„Dobrý den. Děkuji.“

Chladný a slušný, jako vždy. Dokončuji potřebu a vstupuji do místnosti.

„Och!“ krčím nos a tvářím se znechuceně. „Teda pane Dolmene, váš příchod na scénu je přímo fenomenální.“

„Co tím myslíte?“

„Děti berou nohy na ramena. Ženy omdlévají. A muži vám závidí vaši odvahu vypustit něco takového mezi lid.“

„Prosím?“

„Prdnul jste si, ne?“

„Ne, pane.“

„Cha cha chá... Dělám si legraci – to jsem byl já. Nuže k věci,“ říkám a sedám si za svůj stůl naproti tomu sucharovi.

„Co ode mne budete potřebovat, pane Solomone? Jako obvykle?“

„Skoro. Tentokráte to bude ale něco zásadního.“

„Jak moc zásadního?“

„Tak moc, že porušíme náš nejstarší kodex.“

„Budeme zasahovat do dějin.“

„Tak.“

„Ale pane Solomone, to-“

„Š-š-š-š-! Jen klid, Markusi Dolmene,“ sahám do šuplete svého stolu, „na oplátku vám nabízím místo viceprezidenta společnosti se vším, co tomu přísluší.“

„To není nutné – mám svou práci rád. Navíc: jsem zásadně pro zásady.“

Podezíravě si toho mladíka měřím.

„Co časové paradoxy?“ ptá se mě.

„To je na tom právě to zábavné.“

„Bude někomu ublíženo?“

„Jen o něco více těm, kterým už historie ublížila.“

Poslíček Dolmen váhá; očima přejíždí po svých dlouhých prstech, fixuje desku mého stolu, nakonec se mi dívá zpříma do očí.

„Ať je to cokoli – já to udělám.“

„Výborně! Nerad přicházím o tak svědomitého a loajálního posla, ale-“

„Svou práci chci dělat i nadále.“

„To myslíte vážně?“

„Ano.“

Schovávám smlouvu pro viceprezidenta zpět do šuplete a vytahuji jiný papír, který posla zavazuje pro nadcházející úkol. Nabízím Dolmenovi pero, ten s díky odmítá, v ruce už má nachystané své pero a papír -jako vždy bez náznaku emocí- podepisuje.

„Nechcete se ani zeptat, čeho se bude úkol týkat?“

„Stačí mi jen instrukce pro splnění úkolu, víc vědět nemusím.“

Bezpohlavně profesionální, jako vždy. Napřimuji se na své židli potažené kůží, pokládám ruce významně na stůl, proplétám prsty do sebe a vyslovuji kombinaci čísel a písmen, nakonec dodávám:

„Chci, abyste si zapamatoval tyhle znaky – přesně jak jdou za sebou.“

„Můžete mi to zopakovat?“

„Jistě.“

Opakuji to. Informuji Dolmena:

„Seldon už zprávu obdržel. Až budete na místě, řekne vám dál, co a jak.“

„Dobře. Je to vše?“

„Ano. Jen mi, prosím, ještě nahlas zopakujte tu kombinaci znaků.“

Dolmen je opakuje, bez chyby.

„Á, udělal jste chybu!“

„Skutečně?“

„Ne! Cha cha chá –zase jsem vás dostal!“

„Výborně. Mohu odejít?“

„Jistě, běžte.“

Dolmen vstává, pokyvuje hlavou a bez náznaku úsměvu odchází z mé pracovny. Suchar.

MARKUS DOLMEN

Zavírám za sebou dveře Solomonovy kanceláře a po schodech zase sestupuji do jedenáctého patra. V chodbě toho patra, stojí profesor Dobel opřený o zeď; pokuřuje cigaretu s výrazem absolutního uspokojení. Kyne ne mi vítězným gestem zdviženého palce na rozloučenou a já vstupuji do výtahu. Mačkám číslici pět a hodlám si doposlechnout zprávy.

„...Přemnožené pandy...“

Co mě čeká v pátém patře? Budu cestovat v čase Solomonovým teleportem do roku 2007. Dostal jsem vás? Žertuji? Ne, to já nedělám. Asi se ptáte, jak takový prd-ďola jako Solomon mohl vynalézt stroj času... Jak? Zcela náhodou. Začalo to před dvěma lety, kdy tu ještě jako zaměstnanec pracoval na přesunu neživých částic - telepodem, který už pár let před ním vynalezl Dominik Bernstein. Solomonovým novým – vyšším cílem bylo přemístění živého organismu z jednoho telepodu do druhého. Začal rostlinami, a byl úspěšný. Jednoho dne to ovšem zkusil se svým kocourem Alvou: kocour byl sice „rozebrán“ telepodem – atom po atomu - ale v druhém telepodu už znovu „poskládám“ nebyl. Alvovy atomy zmizely. Až když se Solomon, po třech dnech strádání, svlékl a zkusil přemístit sám sebe – zjistil, že atomy živého organismu si po rozkladu nachází jakýsi časový portál a znovu se sjednotí v roce 2005 na jednom určitém místě. A tak se Solomon znovu setkal se svým vyhladovělým kocourem Alvou. Kde se nachází TO místo? Pojďte se mnou.

Po přiložení palce ke snímači se ozývá cvaknutí dvou zámků – cvak, cvak,...klap: ocelové dveře se pomalu a těžce otevírají. V místnosti mne vítá Ignác Forman – obsluha telepodu. Celý systém už je aktivovaný. Jdu za plentu a svlékám se. Ve společnosti Mayhem pracuji už sedm měsíců jako jediný posel. Moji tři předchůdci snášeli přesun s menšími či většími obtížemi: s postupem času se u nich vyskytly zdravotní potíže. Jeden posel dokonce Solomona žaloval za neúmyslné ublížení na zdraví kvůli špatnému přeskupení atomů. Ale Solomon se pojistil dobrými, předem podepsanými smlouvami. Já mám po návratu vždy ještě pár hodin mravenčení v končetinách, jinak nic. Abych se přiznal – mám to rád, neznám nic lepšího. Je to, jako bych zemřel a znovu se narodil. Znovu a znovu. Vstupuji do Telepodu 1 a Forman za mnou dálkově zavírá dveře. Počítač kontroluje vnitřní čistotu telepodu: čisto, vyjma mých molekul tu nic jiného není. Vím, že zbývá už jen pár sekund – jdou na mě trochu mdloby, teď mne oslepuje bílé světlo, záblesk... Je to, jako bych zemřel...

HERMAN SELDON

Zdá se, že až v lednu přichází do Outbergu zima. Teplota klesla a drží se pod bodem mrazu, a –jak vidím z okna- vytrvale sněží. Z místnosti, kterou jindy používám jako umývárnu, vychází nahý a dezorientovaný Markus Dolmen. Přehazuji mu jeho župan přes ramena a pomáhám mu posadit se. Nabízím mu čaj. Dolmenovi se třesou ruce, ale po pár doušcích silného černého čaje sevpamatovává.

„Jak to tentokrát šlo?“ ptám se ho.

„Krásné,‚“ říká zasněně, „krásné.“

Tohle nikdy nepochopím – to jeho nadšení pro-

„Jako bych zemřel a znovu se narodil.“

Vstávám od stolu, beru si z kuchyňské linky lahev whisky a spolu s ní si sedám zpět na své místo.

„Naše domluva platí?“ ubezpečuji se.

Dolmen kýve hlavou a mrká pravým okem.

„Mluvil jste s mou ženou?“

„Ne. Ale slyšel jsem, že chodí denně do kostela.“

„Zatracenej kvaker!“ Přihýbám si moku. „Vsadím se, že s ním má duchovní poměr.“

„Vaše malá bude mít za měsíc vysvědčení.“

„Rád bych byl u toho, až ho přinese domů...“

„Je vše připraveno?“

„Jistě. Nechcete si ještě chvilku odpočinout?“

„Nesmysl - musíme začít co nejdříve – máme jen dvě hodiny a čtyřicet minut.“

(Interval mezi teleportací TAM a ZPĚT je tři hodiny.)

Ukazuji na počítač, Dolmen si k němu sedá a dokončuje operaci namačkáním kódu, který neznám, protože mi Petr Solomon nevěří. A to tu tuhle špeluňku spravuji a pomáhám jeho poslům už sedm let. Byl jsem druhým člověkem, jehož atomy si našly tento portál v čase. Byl jsem Solomonovým prvním poslem, až do chvíle, kdy mi začal platit za to, abych se ZPĚT nevracel. Dolmen vytahuje flashdisk z počítače a praví:

„Můžeme jít.“

„Oblékněte si ty šaty přehozené přes opěradlo židle.“

Tuhle akci jsem připravoval pár týdnů, teď seznamuji Dolmena s podrobnostmi.

„Vše by mělo proběhnout hladce,“ říkám nakonec.

Dolmen si upravuje strohé, formální oblečení. Nakonec mu připínám jmenovku zaměstnance pojišťovny DMD; jako bych chystal syna na maturitní ples. Přikyvuji hlavou a mrkám na něj pravým okem.

DAVID NOWOTNY

Ty prášky mi způsobily zácpu – hrůza – měl jsem raději zůstat u tekuté stravy s vysokým obsahem alkoholu. Včera jsem to přehnal; ještě pořád cítím, jak je můj obličej oteklý a celé tělo mě svědí. Vzdávám to – splachuji, aniž by bylo co, a natahuji si kalhoty. Musím si na pásku udělat novou dírku, zase jsem shodil. Ten odraz v zrcadle je nateklý, povadlý a osypaný. Myji si ruce a odcházím z toalety. Zase mě berou křeče do břicha: bude to chtít helicid nebo rennie nebo espumizan nebo ránu z milosti. Nebo dobře vychlazenou dvanáctku. Jo, měl jsem zůstat u tekuté stravy. Kontroluji hodiny: Sakra, už mi začala pauza na oběd. Nakukuji nenápadně do kanceláří: za mým stolem sedí nějaký vytáhlý chlapík oblečený jako já. To musí být jistě ten Dolmen. Napřimuji se a chci vejít do místnosti, ale někdo mě chytá za rukáv. Seldon.

„Nesmí nic poznat,“ říká mi.

„Ale můj počítač-.“

MARKUS DOLMEN

Ten počítač chce heslo. Zkouším různé kombinace jména David Nowotny a nic. Rozhlížím se: je tu jen obrázek Bruce Willise. Jak se jmenoval ten film na který má ten obrázek odkazovat? Smrtonostná zbraň? Ne; Smrtonostná past. Zkouším to zadat: nic. Zkouším Die hard: nic. Vzpomínám na jméno toho policisty... John McClane: nic. Musí to být něco jiného... Ale co?

DAVID NOWOTNY

Řekl bych, že jsem to podělal, ale já mám tu zácpu. Přišel jsem pozdě. Můj počítač měl být zapnutý a já měl být přihlášený, aby to mohl Dolmen v klidu dodělat. Co teď?

„Co teď?“ ptá se mě Seldon. Zřejmě vidí, jak se Dolmen u mého stolu potí.

„Moje slova.“

Něco mě napadá. Říkám Seldonovi:

„Nechte to na mě.“

„Dobře.“

Vcházím do kanceláří. Dolmen mizí pod stolem.

Seldon na mne tlumeně volá: „Počkejte!“

Čirá genialita má původ v čiré jednoduchosti. Bylo to jako paprsek, jako blesk – fěťáci tomuhle říkají: Druhá schýza.

Kráčím ke stolu svého kolegy a hlasitě ho zdravím obvyklým pozdravem:

„Yippee-ki-yay, šmejde.“ (Tohle Dolmen musel slyšet.)

„Yippee-ki-yay, šmejde. Co chceš?“

„Skákneme na oběd?“

„Právě v čas.“

Kolega vstává, bere si sako a společně odcházíme do podnikové kantýny.

MARKUS DOLMEN

Zkouším to: yippeekiyay a...jsem tam. Dokončuji operaci.

HERMAN SELDON

„Uf...“ ulevuji si.

Za chvíli se z Petra Solomona stane velice bohatý a mocný muž... Vím, o co mu jde. Tušil jsem to, už když jsem byl před lety vybrán, abych (ještě coby první posel) koupil malou část akcií této pojišťovny. Solomon chce vlastnit většinovou, ne-li celou část akcií. DMD není velká pojišťovna: ale vyjma pár bezvýznamných klientů, pojišťuje outbergovské nadzemky. Jak vím z minulosti – respektive z budoucnosti – po ekonomické krizi DMD zbankrotuje. Po dnešku zůstane jediný akciový vlastník – Mayhem, který, podle mě, bude sedět se založenýma rukama a čekat, co se bude po krachu dít. Bez pojištění nadzemky nepojedou, lidé se budou bouřit a republice nezbyde nic jiného než vyplatit většinového vlastníka pojišťovny DMD – z peněz daňových poplatníků. Za pár okamžiků TAM už dost možná žádná společnost Mayhem nebude, dost možná tam bude něco o moc většího, dost možná... Kdo ví.

DAVID NOWOTNY

Jak tak kráčím v té úlevné náladě vedle kolegy, vybavuje se mi událost z minulého víkendu: Byli jsme s kolegou u mě doma a snědli jsme pár houbiček. Já se ještě trochu zhulil. Po pár minutách jsme stáli tváří v tvář, nazí od pasu dolů. Chlubili jsme se. Já jsem obnažil svůj slabý průměr, kdežto kolega by svou chloubou mohl prorážet středověké hradby coby beranidlem. Začal jsem se cítit zcela neobdařen, skoro až podveden přírodou, a tak jsem se začal modlit ke Všemohoucímu, aby mi sebral polovinu toho, co mám v hlavě (považuji se za intelektuála) a dal to do hlavy dutému kolegovi. Výměnou jsem chtěl polovinu kolegovi výbavy. Z hůry se ozval hlas, který pravil, že má modlitba byla vyblokována protimodlitbou – kolega si prý raději ponechá hlavu dutou a rozkrok narvaný, než aby pocítil polovičaté pohodlí těchto částí.

Celkem to byl dobrý trip. A já se těším na další. Na trip do budoucnosti.

MARKUS DOLMEN

Sám se vracím na Seldonovu základnu. Zouvám si boty a sundávám kabát. Jdu do kuchyně a z šuplíku vytahuji paličku na maso: dvěma údery ničím nástroj svého úkolu- flashdisk. Paličku pokládám na kuchyňskou linku, nechám ji tu ležet. Kontroluji čas: dvacet tři minut do teleportace ZPĚT. Jdu do umývárny, svlékám se a dávám si sprchu.

HERMAN SELDON

Na monitoru vychází Dolmen ze sprchy, utírá se a bere si svůj župan. Chvilku bloumá zrakem po místnosti, pak se staví před objektiv kamery a mrká na mne pravým okem. Zapínám tlačítko REC. Dolnem si v umývárně sedá a židli, bere si časopis, který leží na zemi vedle toalety a předstírá četbu. Z otevřených dveří do místnosti vchází Nowotny, je bosý. Dolmen k němu sedí zády. Nowotny se zastavuje těsně za Dolmenem. Dolmen otáčí stránku v časopise. Nowotny zvedá pravačku s paličkou na maso nad svou hlavu a silným úderem sráží Dolmena k zemi. Dolmen se svíjí na podlaze, jeho župan se rozevřel. Nowotny mu zasazuje další dvě rány do hlavy. Dolmen se přestává hýbat.

MARKUS DOLMEN

Je to, jako bych zemřel...

HERMAN SELDON

Vypínám nahrávání a po schodech vycházím ze sklepení do kuchyně. Z umývárny vychází zkrvavělý Nowotny.

„Páni – ten ho měl velkýho!“ pronáší.

„Udělal jste to?“ ptám se, i když to vím.

„Jo.“ přitakává Nowotny, protože neví, že já to vím. „Je to hnus. Měl jste to udělat vy.“

„Kodex mi zakazuje zabít kohokoli ze společnosti Mayhem.“

„Ty vaše zásady...“

Beru si z kredence sklínku, sedám si ke stolu a nalívám si panáka whisky z lahve, která stále stojí na stole.

„Dáte si?“

„Ne, díky. Odklonil jsem se od tekutý stravy.“

Na jeden lok vyprazdňuji sklínku a dolívám si další.

„Kolik nám zbývá času? Neměl bych se už svlíknout?“

„Klidně můžete začít. Svlékněte si všechno.“

Kopu do sebe druhého panáka a zvedám se od stolu. Říkám:

„Omluvte mne na moment.“

„Jasně.“

Jdu do umývárny. Čvachtám bosýma nohama v krvi – snažím se nepohlížet na Dolmenovo tělo – a nacházím použitou paličku na maso – zdvihám ji a vracím se do kuchyně. Nowotny je zaneprázdněn zbavováním se zkrvavělých šatů. Pevně svírám zbrocenou paličku a ... Dělám Nowotnému to samé, co on udělal Dolmenovi.

Palička padá na zem. Nowotného bublavé chrčení ustalo. Dívám se z okna: sněží. Dělá se mi špatně, celý se klepu. Na poslední chvíli dobíhám ke dřezu a zvracím do něj. Motá se mi hlava. Přemýšlím, že bych si na chvíli sednul, ale už mi nezbývá moc času. Liju do sebe whisky z lahve – trochu mne to uklidňuje. Rozepínám si košili. Chci ZPÁTKY za svou ženou. Svlékám si kalhoty. Chci vidět vysvědčení své dcery. Jsem nahý a kráčím do umývárny. Chci si promluvit o svém (předem nedohodnutém) sedmiletém věznění ZDE. Jdu si promluvit s Petrem Solomonem.

Cesta za zlobrodružstvím

„Jaké máte plány na dovolenou?“

Dívám se na obraz nad hlavou mé psychiatričky a přemýšlím.

„Víte, jediný výjev, který mi vytane na mysli při slově dovolená, jsem já, postel, flaška vodky a dobrý seriál.“

„To je dost tristní.“

„Asi.“

„Měl byste změnit prostředí, vyrazit někam ven – do přírody.“

„Dobře.“

„A rozhodně byste neměl pít alkohol, když berete všechny ty léky.“

„Dobře.“

Příroda. Čerstvý vzduch. Kamarádova chata. Žádní šéfové, kteří mi ujídají z mé many (manažeři).

Balím si teplé spodní prádlo, rodinné balení antipsychotik, stan, lovecký nůž a čtyři dé-vé-déčka s filmy Rambo. Jen horko těžko před dnem D usínám – daří se mi tak až po požití šesti Diazepamů a tří Zolpinoxů.

„Né! Bobby! Nechoď přes tu kuchyň! Nechoď přes tu kuchyň!“

Po probuzení ze snu, kde jsem byl svědkem zavraždění Roberta Kennedyho v hotelu Ambasador, ležím s kávou a dvěma Cipralexy v posteli a přemýšlím. Co se mi snažilo moje nevědomí říct? Útěchu i odpovědi nalézám v knize Williama Goata Život jako biologický problém aneb o čem se zdá psům. Při oblékání maskáčových kalhot mne zachvacuje myšlenka na velký, nesmrtelný román, po kterém by mi dovolená už nikdy neskončila...

„Konec otroctví,“ zaznívá z mých úst se silou závěrečné řeči Anthonyho Hopkinse ve filmu Amisdat.

Hodiny na zdi mé zatuchlé ložnice s holou podlahou mi říkají, že je čas vyrazit na vlak – nechávám sebou nápad na bestseller jen tak proletět jako zkažený rybí salát trávicím traktem.

Ač mám zakoupenou jízdenku – držím tradici chudých poutníků a cestu vlakem trávím schovaný před revizorem na toaletě. Popravdě : více než kvůli tradicionalismu, se z větší části zástupce drah bojím kvůli neschopnosti odpovědět na otázku:

„Kontrola, jí Zdenek?“

Už při pomyšlení na špatně skloněné jméno nešťastného Zdeňka mne jímá hrůza. Raději vystupuji okýnkem.

Druhou polovinu výpravy ke kamarádově chatě absolvuji ozdravným pochodem obklopen panenskou přírodou. Sleduji mech na stromech, polohu slunce nad hlavou, i směr Mekky se mi jakš takš daří určit, ale po necelé hodině je mi jasné, že jsem se ztratil. Nastal čas pro Googlemapy. Naneštěstí se mi nedaří přihlásit na lesní wi-fi. Je zaheslovaná. Ptám se kolemjdoucího pytláka na heslo a zdá se, že mne nechápe. Pomáhám mu s pokládáním pastí a za odměnu se mi dostává několika pokynů:

„Jděte podél řeky, vyhýbejte se zajícům a dostanete se, kam potřebujete.“

Řeku nenacházím, stmívá se a gang zajíců se zářivýma žlutýma očima mne obkličuje na malém mechovém paloučku. Velkým nožem se mi daří zahnat jejich vůdce, tedy, vlastně s ním ten drahý nůž měním za svou svobodu. Vybíhám z lesa a stanu před nemalou budovou s velkým nápisem:

RESTAURANT – PENZION – WELLNES

Pokoje zde nejsou drahé, ale při pohledu do své předvýplatní peněženky se pro jistotu ubytovávám v nejlevnější mansardě.

Noc je ve znamení hrůzy a děsu. Nade mnou se ozývá hromobití a celý pokoj se otřásá druhým stupněm richterovy stupnice. Mám pocit, jakoby se každou chvíli měla otevřít nebesa. Druhý den zjišťuji, že se můj suverénně nejlevnější pokoj nachází v suterénu pod kuželkárnou.

„Tak to je ten wellnes!“ prozírám.

Stěhuji se nad kuželkárnu. Druhou noc mám pocit, že se propadnu do pekla. Po osm a čtyřiceti hodinách beze spánku, se rozhoduji spát přímo v lůně přírody.

Ve snaze utábořit se na kraji malebného lesíka konečně chápu pojem „rozbít stan“. Na ilustračním obrázku vypadal stan čínského výrobce skvěle, ale já zřejmě nepochopil úplně všechny znaky v mandarínském návodu. Naneštěstí začíná pršet – čas vydat se do nejbližší vesnice a žebronit o nocleh. Do kuželkárny mě už nikdo nedostane. Do vsi vede cesta jen přes čerstvě sklizené, rozlehlé pole. Už ve třetí brázdě mi záchvat agorafobie nedovoluje pokračovat v cestě. Utíkám se schovat do lesa. Úkryt nacházím v krmelci. Ze strachu z roztrhání divokou zvěří usínám až nad ránem. Okolo půl osmé mne probouzí hladový jelen, kterému ležím na snídani. Vstávám a hledím do ústí hlavně myslivcovi pušky.

„Co tady děláte?!“

„Mám dovolenou.“

Myslivcův nechápavý pohled.

„Poslyšte, hodný...zelený pane, nevěděl byste o nějakém lepším noclehu?“

„Mám v hájovně chlív.“

„Myslíte u hájovny.“

„Ne, moje hájovna je chlív.“

„Kolik si účtujete za malý výběh a koryto?“

„Obojí mám ve světnici, takže... Umíš chlastat?“

Co se chlastu týče – nacházím se ve svém dlouhodobém čirém období, což znamená, že piji vodku. Ale právě teď:

„Vlastně teď nemůžu moc pít. Beru spoustu prášků. Včetně antipsychotik.“

„Jestli seš nějak nemocnej – moje pálenka to z tebe vypálí. Ta vypálí každej bacil.“

„Víte, moje potíže jsou spíš psychic-“

„Povidám: každej bacil!“

Neuvěřitelný chemický odér nad myslivcovým příbytkem působí jako fata morgána. Už po prvním nádechu v předsíni mám asi dvě a půl promile. Zdi zdobí vycpané hlavy ohrožených druhů zvířat (včetně Pandy červené).

„Takže, co to máš za problémy?“ ptá se mě myslivec a sune ke mně panák šedo-zeleného moku, ze kterého se kouří.

Dívám se na dva skotačící mořské koníky v lahvi od okurek a říkám:

„Já jsem vlastně docela v pohodě.“

„Hele, na prášky se vyser. Doktoři z tebe jenom tahají prachy. Víš co je to placebo efekt?“

„Co?“

„Když se ožereš po nealkoholickým pivu.“

Takhle si tady žijeme tři dny a noci. Učím se střílet z pušky na přemnožené druhy savců (v tomto případě jsou to houbaři). Vaříme polévku z šišek a jehličí (netřeba zahušťovat jíškou), masové kuličky z klíšťat a blech (stačilo jen obrat záda myslivcovy kolie). Největšími zážitky jsou pro mne výlety k místu, které se jmenuje Dračí jeskyně. Po požití několika doušků dýmavého lektvaru se mi zjevují dva nádherní, okřídlení, mluvící draci, se kterými vedeme dlouhé hodiny psychologické a filozofické hovory až do časných ranních hodin. Oblivulvus je zastáncem freudovských názorů, Czar má raději Carla Gustava Junga. Můj hostitel si občas odskočí k řece, aby navštívil svůj soukromý harém – což je nemalá tlupa Bobrů evropských.

„Jo, poctivej bobr je poctivej bobr!“ poučuje mě.

Třetí noc v myslivcově chlív-, pardon, příbytku mám sen, že jsem jeden z protagonistů filmu Záhada Blair Witch.

„Mickey!“

„Co je, mladej?“ ptá se mne rozespalý myslivec.

„Mám dovolevou.“

„To vim. Nalej si panáka a spi.“

„Nemůžu. Chtěl jsem na chatu, obcovat s přírodou, najít duševní klid a mír!“

„To se můžeš jít vydat až ráno.“

Dostávám požehnání a pár lahví na cestu.

„A někdy se zastav. Jsem tu sám a bobrů je dost...,“ mrká na mě spiklenecky myslivec.

S těžkou kocovinou a neméně těžkým báglem, ve kterém to vesele cinká, se znovu vydávám ke svému zapomenutému cíli. Potím se, střízlivím a zase bloudím. Třikrát míjím tem samý strom a třikrát šlapu do stejného trusu neznámého zvířete (dle množství to zde musel zanechat Giganotosaurus). Propadaje beznaději, rozhoduji se opít. V odlehčeném batohu zeje po doutnajících nápojích jedna velká díra. I z té se kouří. Flašky zřejmě moc dobře netěsnily a protékající mok tímto způsobem narušil strukturální integritu báglu. Přemáhá mne smutek a pláč. Zemřu v tomhle hustém lese a nad mou mrtvolou se bude chechtat čarodějnice z Blair. A navíc při tom všem budu střízlivý! Ruka na mém rameni mne přerušuje v usedavém lkání.

„Mickey!“

„Pane, není vám nic?“

Tajemná ručka patří sličné a sošné blondýně v bílém nátělníku a khaki kapsáčích.

„Mám dovolenou,“ pravím, nenápadně si otírám slzy a ještě několikrát ženu sjíždím pohledem světáckého znalce. „Kdepak bobr...,“ trousím polohlasně.

„Co prosím?“

„Nic nic, já, ehm...., no,-“ Záchvatem kašle maskuji své rozpaky.

„Neztratil jste se?“

„Vlastně ne. Hledám práci. Někde blízko. Vás. Teda, někde poblíž. Vás.“

„Hledám čeledína a zootechnika na svůj statek...“

„Výborně!“

Nechávám se od Drahomíry (ano, tak se jmenuje) zaměstnat jako obojí a následuji její roztomilý, plavý cop.

Se zkušenostmi ze zemědělské školy (kam jsem chodil asi tři týdny)mi jde rozdávání práce ostatním čeledínům skvěle. Svůj úvodní meeting zaplňuji agro-výrazy jako „úhor“, „pluh“ či „pětiletka“ a sám si volím roli asistenta pro připouštění vepřů. Kanec Pepa, zdá se, žádnou větší asistenci nepotřebuje. Tenhle profesionální porno-kanec má vlastně krásný život: celé dny se jen tak válí, žere, občas se zvedne, aby podřadný člověk mu chlév vykydal, a co chvíli mu přivedou samičku, aby si s ní zaskotačil.

„Věděl jsi, že prasečí orgasmus trvá až 30 minut?“ ptá se mne Drahomíra.

„Nevěděl. Teď už to vím,“ říkám coby zootechnik po první praxi.

„Víš, že někteří primáti mají v pohlavním orgánu kost?“ táže se mne Drahomíra při večeři.

„Ne,“ pronáším zamyšleně a usrkávám domácí jahodové víno.

Drahomířiny dvojsmyslné narážky trvají až do dezertu a tak, když u dlouhého hodovního stolu zůstáváme jen sami dva – je mi jasné, kam se tenhle večer celou dobu ubírá.

Můj výkon, poznamenaný několika dny nezřízeného pití a únavou z putování, ani zdaleka nedosahuje grandióznosti kance Pepy. Ale když je po všem, Drahomířino jemné pochrupkávání mne ubezpečuje, že jsem zcela nezklamal. Jako ve snách odcházím do jídelny, kde si nalívám jednu sklenku jahodového vína za druhou a maluju si život na tomto skvostném statku, stejně tak jako s tím blonďatým andělem, který nade mnou vyspává naše předzásnuby. Já, manžel, velkostatkář a teoretický zootechnik, nacházející klid a mír v okolních lesích, prosté smysluplné práci a v náruči copaté Drahomíry. Po posledním doušku se odebírám zpět do ložnice. Ulehám na svou polovinu postele, když se zprava ozývá:

„Už bys měl jít.“

„Cože?“

„Manžel tu bude tak do hodiny – ať se stačíš sbalit.“

„Ale... Takže ten děda na těch fotkách s tebou není tvůj děda?!“

„Ne. Je to můj starej.“

„Ale já to nechápu.“

„Je to můj starej starej.“

„Aha. Tak to jo.“

Z kumbálu si beru čísi krosnu, ze spíže zase pár lahví vína a něco salámů a odcházím ze statku právě, když se na příjezdové cestě zjevuje jeep Drahomířina manžela. Ptám se starýho na cestu a ještě za tmy zase vycházím směr: kamarádova chata.

Po krásném dopoledni, plném upíjení a ukusování domácích výrobků, opravdu stanu u kamarádovy chaty.

„Dokázal jsem to!“ zvolávám radostně a z kapsy vyndává podivně vyzvánějící mobil.

Melodie telefonu mi způsobuje záchvat paniky a úzkosti: je to „dopolední budík“, který mi oznamuje, že se už za necelé dvě hodinky musím dostavit do fabriky na odpolední směnu. Lupu do sebe pár Cipralexů a pomýšlím na postel, flašku vodky a dobrý seriál.

Dva a půl auta

Schevi si hověl na špalkách ve své garáži. Trochu přiopilý Fridexem, motor puštěný; spokojeně si vrněl, nechal se ovívat stěrači, oproštěn od nepohodlných gum – vychutnával klidu. Přemítal o svém lehce zkorodovaném životě při sledování motoristického pořadu, když v tom...

„To jsem si mohla myslet!“ zahřmělo z venku před zavřenými vraty garáže.

Schevimu se zvedla kapota a instinktivně mu začala tikat ručička otáčkoměru. Vrata se zvedla a do garáže vjela jeho lepší polovička.

„Pán si tady lebedí jak Wettel na stupních vítězů a doma zas nic uděláno.“

„Ale brouku, zase řveš jako by v tobě túroval Ayrton Senna. Nechceš trochu Fridexu na uklidnění?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Svět podle Goata.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.