Jiří Dobrylovský

Omyl kronikáře Kosmy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jiří Dobrylovský, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8439-9 (epub)

ISBN 978-80-243-8440-5 (mobi)

PROLOG (24. ledna 1118)

Včera tomu byl právě rok od smrti mé věrné manželky Božetěchy, nedílné družky veškerých mých osudů. Můj počáteční zármutek se od té doby již poněkud zmírnil, avšak o to horší je pocit prázdnoty, který na mne den za dnem doléhá a který mi neustále připomíná, že až do konce mých pozemských dnů bude mým údělem samota a čekání na okamžik, kdy i mne náš Pán vysvobodí z tohoto údolí stínů a dovolí mi vstoupit do lepších světů, stvořených pro Jeho následovníky.

V prvních týdnech po smrti mé manželky jsem jenom přežíval, neschopen jakékoliv činnosti, a ke svému zahanbení přiznávám, že i povinnosti děkana svatovítské kapituly jsem vykonával velmi neochotně, bez zájmu a s krajním sebezapřením. Postupem dalších měsíců jsem se díky milosrdnému času, jenž dovede překrýt jakýkoliv žal, zvolna, velmi zvolna vzpamatovával a nyní jsem na tom již opravdu lépe. Jen ta samota mne stále tíží. Včera, tedy na výroční den úmrtí mé ženy, si mne však nechal zavolat náš kníže Bořivoj II. a pověřil mne úkolem, jenž by mi mohl znovu naplnit život a dát mu nový smysl. Úkolem konečně dovést – po šestadvacetiletém přerušení! – do úspěšného závěru dílo, které jsem k poctě prvního korunovaného českého krále Vratislava neuměle započal již před více než třemi desetiletími. Započal, ale donucen okolnostmi nedokončil. Po smrti našeho panovníka Vratislava, z Boží milosti krále, jsem všechno musel předat do archivu svatovítské bibliotéky, v jejíchž zaprášených policích to zasunuto vedle jiných písemností spočívalo až do dnešního dne. Byl to pro mne opravdový svátek, i když mi dalo hodně práce ty dokumenty a další podklady znovu vyhledat. Stejně namáhavé, jak jsem se mezitím stačil přesvědčit, bude i luštění místy již setřených a nečitelných písmen a slov na špatně ošetřovaných listinách, na něž jsem je kdysi zapsal. Avšak stojí to za to. Dá-li Bůh a budou-li mi stačit síly a rozum, chtěl bych své někdejší poznámky znovu přepsat, možná i rozšířit a k tomu též doplnit o nové záznamy o pozdějších časech, díky čemuž by tak k poctě mého národa vznikla jeho první kronika.

Trochu mě teď v časech stáří děsí troufalost, s jakou jsem se kdysi tohoto poslání ujal. Během mých dávných cest po Evropě mne osud zavál na nejrůznější místa, v důsledku čehož jsem mohl na vlastní oči spatřit slavná kronikářská díla, jaká vznikala například ve Fuldském klášteře i jinde. Tyto kroniky po mnohá desetiletí a někdy i staletí sepisovaly celé generace učených mnichů a já bych měl na tento srovnatelný úkol stačit sám? Ke všemu v tom krátkém čase, který mně, třiasedmdesátiletému starci, ještě na světě zbývá? Kéž mi Pán odpustí mou opovážlivost a kéž mne, starého pošetilého muže, vede svým duchem prostory i časy a umožní mi vytvořit dílo, jež bude mému národu ke cti…

POČÁTKY (1086)

První pohnutkou k sepsání dějin českého národa se pro mne stala královská korunovace knížete českého Vratislava, toho jména druhého. Prvním Vratislavem v naší historii byl, jak je dobře známo každému věrnému Čechovi, syn Bořivojův a otec svatého Václava. Mnozí z českých knížat v několikasetleté historii naší země se domohli velké moci, slávy i bohatství; přímo vzorovým příkladem těchto reků se stal kníže Břetislav, pravý to český Achilles, nicméně ani on královské koruny nedosáhl, to bylo souzeno až jeho synu Vratislavovi.

Při pohledu na všechnu tu korunovační okázalost, během níž trevírský arcibiskup Egilbert v pražské bazilice svatého Víta na hlavu Vratislava a jeho manželky Svatavy 15. června 1085 vsadil královskou korunu, se mne zmocnilo hluboké pohnutí.

Po mnoho let jsem pobýval mimo Čechy; studoval jsem na řadě míst, posledních několik let v Lutychu, odkud jsem se vrátil počátkem roku, a hned pár měsíců nato jsem se stal očitým svědkem takovéto ceremonie.

Okamžitě jsem si uvědomil, že událost tak zásadního významu nesmí být ponechána nedokonalé a nespolehlivé lidské paměti, protože jen o pouhých pár let později by se i přímí účastníci obřadu nepochybně začali přít nejen kvůli detailům, ale i samotné datum by jimi začalo být zpochybňováno. A až by zemřeli poslední současníci té velké události, korunovace samotná by se zvolna začala přesouvat kamsi do říše bájí. Proto když jsem se téhož dne večer vrátil do svého obydlí, udělal jsem si na voskovou destičku pár stručných poznámek o tom, čeho jsem byl toho dne svědkem. Ani ve snu by mne ovšem nenapadlo, kam mne tato pohnutka nakonec zavede.

Brzy jsem si nicméně osvojil zvyk zaznamenávat si heslovitě důležité události, k nimž v Čechách docházelo. Postupně jsem se dopracoval až k tomu, že jsem o těchto událostech začal uvažovat a různě je domýšlet. Mé poznámky během necelého roku zahrnovaly tři desítky hustě popsaných destiček, jež jsem podle potřeby na trhu dokupoval. Byly velice levné a hodně používané, přestože takřka nikdo z lidí neuměl číst. To ale nebylo na závadu; každý řemeslník si na nich pomocí čárek a dalších značek dokázal vytvářet nejrůznější hospodářské záznamy, což byl také hlavní význam těchto pomůcek.

Své zápisky jsem považoval pouze za jakousi kratochvíli a nijak zvlášť jsem se jimi před občasnými návštěvami své domácnosti netajil. Ve skutečnosti jsem měl tou dobou docela jiné starosti, poněvadž dva měsíce po návratu do Čech jsem se jako již zralý muž věku čtyřiceti let oženil s Božetěchou, s níž se nám za rok narodil syn Jindřich. Ještě předtím, na jaře 1085, zemřel můj mladší bratr Dětmar a jeho dcerky Lubory, oboustranné siroty, neboť její matka zemřela při porodu, jsme se s Božetěchou ujali jako své vlastní. A v tu samou dobu jsem se navíc stal kanovníkem svatovítské kapituly, takže vedle rodinných starostí i práce jsem měl víc než dost.

Jenže kdo jednou začal něco psát, ten nejlépe ví, jaké je to lákadlo. Co horšího, přestože jsem své záznamy považoval jen za nevinnou zábavu, a proto jsem s nimi také nedělal žádné tajnosti, jiní soudili jinak. A tak jsem jednoho krásného letního dne roku 1086 takřka nevěřil svým očím a uším, když za mnou do Prahy zavítal posel krále Vratislava a vyřídil mi panovníkův příkaz, abych se neodkladně dostavil k Jeho královské Milosti na Vyšehrad.

Do trůnního sálu jsem vstupoval s prudce bušícím srdcem a samými obavami jsem skoro nemohl dýchat. Předstoupil jsem před Jeho královskou Milost, usazenou na trůnu, a uklonil jsem se skoro až k zemi, aby mi nebylo vidět do tváře a nikdo si nemohl všimnout mého strachu a mých rozpaků.

„Přistup blíž,“ zaznělo z výše trůnu, „a postav se jako muž!“

Poslechl jsem a narovnal jsem své tělo, avšak pohledem jsem stále bloudil při zemi.

„Nechte nás o samotě,“ zazněl vzápětí další Vratislavův rozkaz, po němž se všichni přítomní okamžitě vytratili ze sálu a mne ponechali o samotě s královským majestátem. Teprve nyní jsem se odvážil pozvednout své zraky, poněvadž vyhýbat se panovníkovu pohledu by za daných okolností mohlo být právem považováno za nezdvořilost, ne-li urážku.

„Ty jsi Kosmas, jak jsem byl informován…,“ otázal se král zkoumavě.

„Ano, můj pane,“ přitakal jsem a znovu se hluboko uklonil.

„A jsi služebníkem mého mladšího bratra Jaromíra,“ pokračoval výslech.

Ulekl jsem se, tentokrát již odůvodněně. Vztahy mezi králem Vratislavem a jeho mladším bratrem Jaromírem, biskupem pražským, připomínaly vztah mezi psem a kočkou: vzájemná nevraživost a samé naschvály. Mám se snad z nějakých mně neznámých důvodů stát obětí těchto mocensko-dynastických sporů?

„Ano, královská Milosti,“ odpověděl jsem a byla ve mně malá dušička, „jsem jedním z kanovníků kapituly u svatého Víta.“

„Dobře,“ odvětil král, „ale kvůli tomu jsem tě nepředvolal.“

Trochu se mi ulevilo, ale ne příliš; kdoví, co se mnou Vratislav zamýšlí.

„Doneslo se mi,“ pokračoval král, „že jsi minulý rok po mé královské korunovaci začal psát cosi jako kroniku. Je to pravda?“ Krve by se ve mně nedořezal. Psát o nejvýše postavených osobnostech a nemít k tomu jejich svolení, to se snadno mohlo považovat za velezradu. Nikdo z mocných tohoto světa nemá rád, jestliže je předmětem něčích literárních snah a nemá přitom tyto snahy pod kontrolou.

„Královská Milosti,“ odvětil jsem po chvilce, když se mi podařilo trochu se opanovat, „o žádnou kroniku se nejedná, to je příliš nadnesené označení. Chtěl jsem si jen zaznamenat Vaši slavnou korunovaci, které se mi dostalo cti být svědkem.“

Ticho. Vratislav si mne prohlížel se sevřenými rty a pobouřeným pohledem a zřejmě přemýšlel, jakým způsobem se má se mnou vypořádat.

„Jenže podle toho, co se ke mně doneslo, sis toho zapsal mnohem víc. Kdo tě tím pověřil?“ vybuchl vzápětí a já v té otázce cítil ortel nad svou nerozvážnou hlavou. Nebylo nic, na co bych se mohl vymluvit, a tak jsem z nezbytí vzal útočiště v naprosté otevřenosti.

„Nikdo, královská Milosti,“ přiznal jsem. „Ale všichni velcí panovníci mají své kronikáře, kteří zapisují jejich činy, a já jsem se chtěl pokusit o něco podobného, poněvadž zatím nikdo letopisy Českého království pro věčnou paměť nezaznamenává.“

Vratislav na mne upřel ohromený pohled, ale i když mě i nadále probodával svými zraky, jeho výraz, jak se mi zdálo, maličko změkl.

„Na tom, co říkáš, něco je,“ připustil po několika okamžicích. Poté krátce pokývl hlavou, jako by došel k nějakému rozhodnutí, načež opět promluvil: „A ty by ses toho dokázal ujmout?“

Teď bylo pro změnu na mně, abych pocítil cosi jako ohromení. Navzdory svým předchozím slovům by mne nikdy nenapadlo stanovovat si tak vysoké cíle.

„Velice rád, můj pane,“ řekl jsem posléze upřímně, protože jsem si nic nepřál více.

„Budiž,“ odvětil Vratislav a znovu pokývl hlavou, „zkusíme to. Máš pravdu, že je už nejvyšší čas, aby i naše země dostala svou kroniku. Tak dobře, vybavím tě zvláštní pravomocí, která ti poskytne oprávnění pátrat ve všech archivech v celé zemi. K tomu obdržíš i příslušná beneficia, jež ti umožní se svého úřadu s úspěchem zhostit. Samozřejmě i nadále zůstaneš ve svém kanovnickém úřadu, nerad bych měl se svým bratrem nějakou další různici kvůli tomu, že zasahuji do jeho kompetencí.“

„Rozumím,“ řekl jsem skoro bez dechu.

„Ale aby mezi námi bylo jasno,“ zvýšil Vratislav hlas, „ještě než tě něčím takovým pověřím, musím se nejdříve přesvědčit, že jsi schopen tuto práci zastávat, takže hned zítra mne znovu navštívíš i se svými zápisy a přečteš mi je, abych posoudil tvé schopnosti.“

Němě jsem přikývl, neschopen pro tu chvíli slova.

„A dál,“ pokračoval panovník, „i když uznám, že jsi člověk, kterého potřebuji, tak cokoliv napíšeš, dáš nejprve odsouhlasit mně. Nepřipadá v úvahu, abys se svou kronikou seznámil kohokoliv dříve, než budeš mít mé svolení.“

„To je samozřejmé, královská Milosti.“

„Což platí i pro mého bratra, biskupa Jaroslava, kdyby snad na tebe naléhal, abys podporoval jeho zájmy, je to jasné?“ zesílil Vratislav hlas.

„Ano,“ řekl jsem chraptivě, jelikož nejvíc jasné na tom bylo, že jsem se právě dostal mezi dva mlecí kameny.

„Výborně. Ale ještě něco!“ Vratislav na mne upřel spalující pohled. „Kromě toho, že budeš zaznamenávat současné události, budu po tobě chtít ještě jednu věc. Přesněji řečeno, ta druhá věc je mnohem důležitější.“

„Poslouchám, můj pane.“

„Víš, Kosmo, polští panovníci se ve své tradici odvolávají až kamsi ke svému zakladateli Piastovi, dějiny Maďarů začínají Arpádem, nemluvě už vůbec o západních panovnických rodech, které své předky vypočítávají stovky a stovky let zpátky. Poláci mají Piastovce, Maďaři Arpádovce, Bavoři Welfy, Sasové Luidolfovce, Francouzi Kapetovce, naproti tomu naše dějiny jsou ve srovnání s tím velice krátké a náš panovnický rod ani nemá jméno. A právě to bude tvým úkolem. Chci po tobě, abys mému rodu dohledal dávné předky, aby díky tomu náš rodokmen sahal nejméně čtyři až pět století zpátky. Pochopil jsi?“

„Ano, královská Milosti,“ vydechl jsem, zatímco mi po zádech přebíhal mráz. Jak mám splnit takový úkol, když nejstarší písemné záznamy o naší zemi jdou ani ne dvě století zpět a jakékoliv ústní podání sahá do minulosti ještě daleko méně? Jenže odmítnout nebylo možné.

„Udělám, co bude v mých silách,“ řekl jsem, hluboce se ukláněje.

„To očekávám,“ odvětil Vratislav suše. „Když budeš cokoliv potřebovat, máš zde vždycky dveře otevřené. A, Kosmo…“

„Ano, můj pane?“

„Věřím, že mne nezklameš.“

Když jsem z audience odcházel, byl jsem rád, že mi hlava sedí pevně na krku a, dá-li Bůh, také nadále na něm zůstane. Přitom mi probíhalo myslí vše, co se před chvílí událo a co, když jsem teď o tom přemýšlel, nedávalo příliš smysl. Jak to, že se král nechal tak snadno obměkčit? A dokonce mne jen tak, bez váhání a delšího rozvažování, na první audienci pověřil takovým úkolem? Vždyť – jak jsem ze svých cest po západní a jižní Evropě dobře věděl – kronikáři jsou vždycky nejdůvěrnějšími poradci a současně blízkými přáteli panovníka, jemuž slouží. A najednou mi to došlo. Ano, to je ono! Kdo z duchovních české země, lidí až na výjimky nepříliš vzdělaných, kteří svou zemi většinou jaktěživi neopustili a žádnou knihu letopisů nezahlédli ani z dálky, natož aby měli představu, jak taková kronikářská práce vypadá – kdo z nich by se mohl podobné práce ujmout?

Rázem jsem pochopil, že tomu neočekávanému předvolání na Vyšehrad muselo předcházet delší období, kdy král o mých nesmělých spisovatelských pokusech věděl. Věděl, avšak nejprve si mne svými důvěrníky nechal důkladně prověřit, aby zjistil, zda se mi dá věřit a do jaké míry se na mne dá spolehnout, že ve svěřeném poslání neselžu. A zítra, dá-li Bůh, se v tom na základě posouzení mých dosavadních záznamů definitivně utvrdí a svým kronikářem mne jmenuje.

Tohle jmenování mi ale nepomůže ani o krok dál v plnění zvláštního Vratislavova úkolu. Kde a jak mám vzít celé generace našich panovnických předků nejméně dvě staletí před Bořivojem a kde jim mám najít nějaké společné jméno zakladatele rodu?

SÁZAVA (1086)

Po vyšehradské audienci, druhé ve dvou dnech, jsem na svém koni zamířil dolů do údolí Botiče k obchodní cestě a podél Vltavy zpět do hradu Prahy. Jel jsem zvolna, abych si pobytem v přírodě trochu srovnal myšlenky. Ty byly totiž velmi neuspořádané a navíc se v nich svářily dvě protikladné tendence.

Král Vratislav, to bylo neobyčejně potěšující, byl po seznámení se s mými poznámkami s mou prací spokojen. Setkali jsme se jen mezi čtyřma očima a já jsem mu jednu po druhé přečetl všechny své voskové destičky. Král během předčítání pochvalně pokyvoval hlavou, a když jsem dočetl poslední, kývl ještě jednou, tentokrát rozhodně, a doprovodil to povzbudivými slovy: „Dobrá práce, zdá se, že jsi opravdu ten, koho potřebuji. Samozřejmě bude třeba ty tvé stručné zápisky náležitě rozvést, ale v tom se díky svým studiím v západní Evropě nepochybně vyznáš lépe, než kdokoliv jiný u nás.“

Aha, uvědomil jsem si, takže jsem se ve svých úvahách nemýlil. Vratislav si mne opravdu nechal předem pořádně prověřit, jak by jinak mohl o mé bezvýznamné existenci vědět takové podrobnosti, jako že jsem spoustu let studoval v západních zemích. Málem jsem kvůli svému vnitřnímu monologu přeslechl další králova slova.

„Jmenuji tě tedy svým kronikářem. I když zpočátku, než za sebou budeš mít kus hotové práce, v níž se s konečnou platností osvědčíš, spíš jen neoficiálně. Můj včerejší slib ohledně zvláštního zplnomocnění a beneficií pro tvou osobu můžeš od tohoto okamžiku považovat za splněný. Postarám se, abys na nic z toho nemusel čekat víc, než je nezbytně nutné. Vedle toho budeš mít samozřejmě i neomezený přístup ke všemu, co pro svou práci budeš potřebovat, jako jsou psací potřeby a podobně. Od toho ti budou plně k dispozici prostředky svatovítské kapituly, jejíž probošt Marek dostane příslušný pokyn z mé kanceláře. Já od tebe naopak očekávám, že splníš úkol, který jsem ti včera dal.“

Král mi věnoval tázavý pohled, na který jsem nemohl reagovat jinak než hlubokými úklonami, celými litaniemi díků a sliby, že se ze všech sil vynasnažím svého nejmilostivějšího panovníka nezklamat. Poté jsem byl úsporným Vratislavovým gestem propuštěn.

Nyní, když jsem si tyto okamžiky v mysli znovu procházel, jsem samozřejmě pociťoval nesmírné uspokojení; mohl jsem si být jist, že jako kronikář, ať už oficiální, či neoficiální, se stanu důležitým královým rádcem a budu zasvěcen i do nejskrytějších tajemství české země. Jenže na druhé straně, a to byla ta méně příjemná skutečnost, hrozilo velmi reálné nebezpečí, že svému pověření nedokážu dostát. A co by to znamenalo, o tom jsem raději ani nechtěl uvažovat.

Sepisovat klasické letopisy, v nichž budu uvádět, co důležitého se během roku přihodilo, a budu, jak je zvykem, posuzovat všechny události z hlediska prospěchu své země a jejího panovníka, z toho jsem neměl nejmenší obavu, věděl jsem, že moje znalosti a zkušenosti na to bohatě stačí. Jenomže toto vše mělo z pohledu

Vratislava pouze okrajový význam. Chápal jsem jeho přání; který vladař by nechtěl, aby jeho rod sahal mnoho set let zpátky, pokud možno dál, než kam sahají rodokmeny vládců okolních zemí? Problém byl, že jsem netušil, jak tomuto přání vyhovět. Vratislav mi sice slíbil vystavit plnou moc, jež mi umožní dotazovat se ve všech archivech a vyhledávat v nich vše, co budu pro svou práci potřebovat, ale já jsem dobře věděl, že takové zplnomocnění mi prospěje jen velice málo, pokud vůbec.

Nejstarší klášter v Čechách, ženský benediktinský klášter v Praze, byl založen roku 967 a nejstarší mužský byl ještě o dalších dvacet šest let mladší. To znamenalo, že žádný z jejich záznamů, ke všemu převážně hospodářských, nikoliv historických, nepůjde před rok založení.

Vedle toho byly k dispozici různé legendy, jenže ani ty mi nemohly nijak pomoci už jen proto, že jsou psány o svatých osobách v církvi. Poněvadž však křesťanství do Čech přišlo teprve koncem 9. století, zatímco Vratislav po mně chtěl rodokmen až někam do století 7., nebyl mi ani tento zdroj nic platný. Ostatně, i bez nahlížení do legend jsem dobře věděl, že nejstarší z nich, legenda o svaté Ludmile, uvádí Ludmilina otce Slavibora a jejího manžela Bořivoje, avšak Bořivojova otce již nikoliv.

Bezcílně jsem jel dál a dál, bezradně se rozhlížeje okolo sebe. U soutoku Botiče s Vltavou jsem projel okolo kupeckého tržiště v takzvaném Podskalí, po chvíli se po mé pravé ruce objevila právě vznikající osada Zderaz, několik chudých chatrčí vltavských rybářů a nakonec jsem minul i honosný dvorec s kostelíkem svatého Vavřince, ale to už se přede mnou otevíral pohled na dřevěný most přes Vltavu, po němž mi bylo přejet na druhý břeh.

Náhle jsem ztuhl, neschopen pohybu. Můj kůň musel vycítit mé rozpoložení, poněvadž zůstal stát na místě jako vrostlý do země. Snad to bylo Boží znamení, kdoví, každopádně já, nacházející se v tom okamžiku na východním předmostí, Vltavu po levici a po pravici kostelík svatého Klimenta, jsem najednou přesně věděl, co musím udělat.

Když pominul okamžik prozření, dostavily se pochyby. Ano, svatý Kliment byl jednou z nejvýznamnějších postav v církvi svaté a byly mu zasvěceny nejstarší kostely v Čechách. Do naší země jeho kult přinesli byzantští mudrci Cyril a Metoděj, rovněž převelice významní světci. Svatý Metoděj, arcibiskup moravský a panonský, na Moravě, jak jsem dobře věděl z legend o obou bratřích, založil církevní školu; v jím spravované arcidiecézi pak kvetlo nejen uctívání našeho Pána Ježíše Krista, ale i vzdělanost a písemnictví.

Po zániku Moravy nalezli mnozí moravští kněží útočiště v Čechách a přinesli s sebou nepochybně i leckteré písemné památky moravské, a protože Bořivoj byl Metodějovým současníkem, dalo se předpokládat, že právě v moravských spisech by mohlo být k nalezení, po čem Vratislavovo srdce tak toužilo a co bylo mým úkolem vyhledat.

Až potud bylo vše v pořádku. Jenže to, co z toho vyplývalo, se mi již v pořádku nezdálo, jelikož všechny dochované moravské písemné památky byly toho času uloženy v benediktinském Sázavském klášteře. Což mne uvedlo do značných rozpaků, poněvadž Sázavský klášter byl svatyní nanejvýš kontroverzní.

Na jednu stranu byl založen vznešeným knížetem Oldřichem a jeho prvním opatem se stal blažený otec Prokop, původně poustevník a muž nad jiné vynikající svou moudrostí a laskavostí. Na druhou stranu se v tomto klášteře pěstovala slovanská liturgie. V době založení kláštera to sice ještě nebylo v rozporu s učením katolické církve, jenže v roce 1054 se konstantinopolská církev ve velkém schizmatu vyvázala ze svazku církve svaté a stala se tak kacířskou. A krátce na to papež Řehoř VII. slovanskou liturgii zakázal. Na Sázavě ovšem papežův zákaz ignorovali a staroslověnština zde nadále sloužila jako bohoslužebný jazyk. Samozřejmě že mi to bylo jako pravověrnému katolíkovi proti mysli, jenže co dělat, když klášter byl pod přímou ochranou krále, který tím chtěl oslabit moc svého bratra Jaromíra. Pokoušel jsem se proto na svém vnuknutí najít aspoň nějaký pozitivní aspekt. Celkem bez potíží se mi to podařilo.

V myšlence na Sázavský klášter jsem se prostě rozhodl spatřovat podnět shora, protože pokud vůbec někde na světě existovalo místo, kde bylo možné dopátrat se nějakých bližších podrobností o našich nejstarších dějinách, pak to byla Sázava.

Popravdě, já nejsem nepřítelem slovanského písemnictví jako takového a ochotně přijímám i možnost využití národní řeči pro oslavu Pána, kterého by jinak prostý lid neznalý latiny nijak slavit nemohl. Ostatně, nikdo při smyslech jistě nebude hanět nádherné nábožné písně jako Hospodine, pomiluj ny nebo legendy o svatých Konstantinovi a Metodějovi. Jsem jen proti využívání národních jazyků pro liturgické účely, jelikož to zakazuje bula papeže Řehoře VII. Ale protože při návštěvě Sázavského kláštera, k níž jsem byl již zpola rozhodnut, bych beztoho neprováděl žádné bohoslužebné úkony, nýbrž jen prohlížel spisy klášterní knihovny, věřil jsem, že se mi podaří objevit potřebné historické podklady, jimiž uspokojím krále Vratislava, aniž bych se přitom dostal do konfliktu se svým posláním duchovního.

K něčemu takovému jsem ovšem potřeboval Vratislavem slíbenou plnou moc. Doufal jsem, že na ni nebudu muset čekat dlouho.

Nemusel jsem. Hned nazítří po mém druhém návratu z Vyšehradu jsem byl zavolán do úřadu Jeho biskupské Milosti Jaromíra, mladšího králova bratra. Podobné předvolání vždycky v člověku budilo obavy, jaká nepravost se mu připisuje tentokrát a kvůli čemu bude, ať právem či neprávem, kárán, ale nyní jsem pod dojmem Vratislavova vyvolení k biskupovi kráčel s ještě neklidnějším srdcem než obvykle.

Předstoupit před biskupa, to bylo ještě o dost komplikovanější než audience u krále. Několik dveřníků si mne postupně předávalo, než jsem směl po ostrém zvolání Ať jde dál! konečně vstoupit do biskupovy soukromé pracovny.

S náležitě pokornou úklonou jsem vkráčel do místnosti.

„Buď vítán, synu.“

Jelikož biskup byl sotva o pět let starší než já, znělo církevní oslovení synu poněkud nepatřičně a komicky, ale střežil jsem se dát to jakkoliv najevo. S biskupem nikdy nebyly žerty. Místo toho jsem se jen strnule zastavil uprostřed místnosti a čekal na další vývoj událostí.

Biskup ze stolu před sebou zvedl jakýsi svinutý list opatřený pečetí a nastrčil jej směrem ke mně.

„Král ti posílá dopis.“

Raději jsem to nijak nekomentoval, pouze jsem se znovu hluboce uklonil.

„Nechceš mi vysvětlit, o co se jedná?“

Samozřejmě otázka nestála tak, zda chci, nebo nechci, v podstatě to byl jen trochu zjemněle vyslovený rozkaz.

„Jistě, důstojný otče biskupe.“

„Tak mluv!“

„Jeho královská Milost si mne předvolala…“

„Předevčírem i včera, o tom vím stejně jako o tom, že ses neobtěžoval o té návštěvě následně zpravit ani mne, ani kapitulního probošta, tvého přímého nadřízeného.“

„Odpusť, důstojný otče biskupe, ale taková byla králova vůle.“

„Králova vůle se týká světských záležitostí, jenže ty jsi osoba duchovního stavu. No nic, pokračuj.“

„Tedy král mne pověřil určitým úkolem, o němž však nesmím za žádných okolností mluvit s nikým jiným než s ním,“ přeháněl jsem poněkud dikci Vratislavova příkazu.

Biskup si mne měřil pohledem, který, kdyby mohl, by mne provrtal skrz naskrz. „Mlčet umíš,“ pokývl po chvilce uznale. Náhle jeho výraz roztál. „Můj bratr mě po spolehlivém poslu informoval o tvém úkolu. I o plné moci, kterou pro tebe nechal vystavit. Tady máš,“ podal mi svitek, „nalož s ní, jak nejlépe dokážeš. Jak vidíš, vím vše, takže až ke mně přijdeš příště, buď tak laskav a ušetři mne tvých vytáček. Teď jdi a pusť se do práce. Doufám, že můj bratr nebude litovat důvěry, kterou tě poctil.“

Taky doufám, pomyslel jsem si pro sebe, uklonil jsem se ještě jednou, tentokrát před odchodem, a pozpátku jsem vycouval z pracovny na chodbu. Tam již čekal jeden z dveřníků, kteří mne doprovodili až sem a kteří mne rovněž vyvedou až na venkovní prostranství. Cestu k východu jsem samozřejmě dobře znal, jenže jak by to vypadalo, kdyby se obyčejní lidé, mezi něž jsem nepochybně patřil, jen tak bez dozoru procházeli po biskupově rezidenci?

Venku jsem si zhluboka oddechl. Biskup tedy znal úkol, jímž mne král pověřil, ale nezdál se kvůli tomu být nijak podrážděný, spíš naopak, jakkoliv si jinak oba vznešení bratři nemohli skoro přijít na jméno. Napadlo mne, jestli to není náhodou tím, že můj úkol je důležitý jak pro krále, tak i pro biskupa. Oba byli příslušníky české panovnické dynastie a zájem na prodloužení svého rodokmenu hluboko do minulosti měli pochopitelně oba dva.

Z Vyšehradu na Sázavu je to poctivý den jízdy na koni. Já jsem však nic neodkládal a hned druhý den poté, co jsem od biskupa převzal královu plnou moc, jsem svůj odjezd oznámil proboštovi a dalšího dne za úsvitu se vydal na cestu. K Sázavskému klášteru jsem dorazil v podvečerních hodinách krásného dne končícího se srpna. Ohlásil jsem se bratrovi sloužícímu v klášterní fortně a byl jsem jím po oznámení, kdo jsem a proč přijíždím, okamžitě poslán v doprovodu dalšího ze zdejších bratří přímo k opatu Jimramovi. Jelikož právě k představenému Sázavského kláštera má cesta mířila, byl jsem rád, že se s ním seznámím bez jakýchkoliv dalších odkladů.

O Jimramovi jsem věděl, že se stal opatem před pouhými několika měsíci po smrti svého předchůdce Víta a že je mnichem nanejvýš vzdělaným, což se ostatně dalo říci o většině zdejších bratří. Kdyby tak jen nebylo té nešťastné záležitosti s tou slovanskou bohoslužbou!

Jimramovo přivítání bylo neobyčejně vlídné. Hned se také zajímal, co mne přivádí.

„Mimochodem, jedl jsi něco?“ zeptal se vzápětí v další větě po pozdravu. Něco jsem po cestě opravdu jedl, a proto jsem zdvořile odpověděl, že nemám hlad. Jenomže poslední sousto jsem měl v ústech před dobrými třemi, možná čtyřmi hodinami, a tak mé odmítnutí asi nepůsobilo dostatečně přesvědčivě, poněvadž opat Jimram na moje slova okamžitě opáčil: „Nevadí, i tak zajdeme do refektáře, jistě se tam něco menšího na posilněnou najde.“

Vděčně jsem poděkoval. Jakmile jsme totiž začali mluvit o jídle, zjistil jsem, že opravdu dostávám hlad.

V klášterní jídelně jsme si s opatem sedli ke stolu a jeden z přivolaných bratří, který měl na starost kuchyni, nám za chvíli přinesl nějaké zbytky od večeře. Kus vařeného masa, několik chlebových placek, nádobku se solí a čerstvou vodu z klášterní studny. Jimram si ze zdvořilosti, abych nestoloval sám, ulomil malý kousek chleba a jinak trpělivě čekal, až se najím. Teprve poté mne beze všech okolků vyzval, abych řekl, co mám na srdci. Klášterní jídelna se mu pro daný účel zdála stejně dobrým místem jako kterékoliv jiné.

„Přijíždím z králova pověření,“ přiznal jsem hned na úvod.

Opat jen lehce povytáhl obočí, ale blíž to nekomentoval, což mne přimělo k tomu, abych se poté, co jsem několika větami vysvětlil důvod svého příjezdu, vytasil s královskou listinou. Jimram ji letmo přelétl pohledem, načež mi ji opět vrátil.

„Jsi-li vyslancem našeho nejmilostivějšího panovníka, buď vítán tím spíše,“ řekl poté. „Celý náš klášter je mu nesmírně zavázán za jeho podporu a ochrannou ruku,“ dodal.

To jsem chápal a také jsem to nahlas přiznal. Nicméně mi to nedalo, abych zároveň s tím nevyjádřil svou pochybnost: „Přesto, důstojný otče opate…“

„Nazývej mne svým bratrem, bratře,“ nenechal mě Jimram domluvit.

Vzpomněl jsem si na biskupa, mého vrstevníka, který mne oslovoval synu a sám si přitom nárokoval veškerou úctu, zatímco Jimram, nejméně o dvacet let starší než já, přestože jako opat měl rovněž nárok na oslovení důstojný otče, trval na vzájemném bratrství. Tím spíš jsem ale chtěl uplatnit svou námitku.

„Tedy přesto, bratře, nemyslíš, že by bylo lepší věrně dodržovat všechna církevní ustanovení, než spoléhat na ochrannou přízeň světské moci?“

„Čímž chceš říct, že světská moc podléhá proměnám a časem nás může přestat chránit?“

„Přesně tak, bratře. Naproti tomu matka církev chrání všechny své děti bez rozdílu.“

„Kéž by tomu tak bylo. Jenže my v našem klášteře, ačkoliv se považujeme za věrné syny církve, si občas připadáme jako nevlastní děti. Bez urážky, bratře.“

„Nemyslíš, že by stačilo málo a všechny domnělé ústrky, které pociťujete, by se rozplynuly?“

Jimramovi kolem rtů zaškubal slabý úsměv: „Je to opravdu tak málo, jak říkáš, vzdát se svého jazyka?“

„To po vás přece nikdo nechce. Já sám mluvím většinou česky a česky spolu mluvíme i teď. Ale při službě Boží je náležité používat řečí, jež jsou předurčené k Boží chvále.“

Jimram na mne pohlédl málem útrpně.

„Předurčené? Řekni mi, bratře,“ vyzval mne po chvilce, „které národy přijaly Pánovo učení jako první na světě?“

Pokrčil jsem rameny: „Podle svědectví biskupa Eusebia z Caesareje křesťanství přijali jako první Asyřané z Edessy a po nich Arméni.“

„Tak? A myslíš, bratře, že tito lidé uctívali Pána latinsky? Tedy jazykem Pontského Piláta a dalších Římanů, kteří vykonali rozsudek Židů a přibili Pána na kříž?“

Rozpačitě jsem se podrbal na hlavě: „Řekl bych, že Pána uctívali řecky.“

„Myslíš, že všichni Asyřané a Arméni ovládali řečtinu? Nicméně i kdyby, proč by to dělali, jestliže přijali křest dřív než sami Řekové? Určitě se ale shodneme, že by je nikdy nenapadlo používat k bohoslužebným účelům latinu, souhlasíš?“

Povzdechl jsem si: „To asi sotva, souhlasím.“

„Latina by v nich naopak jako řeč římských pohanů vyvolávala vyslovený odpor. Takže současné papežské dogma, podle něhož smějí být pro bohoslužby používané jen latina, řečtina a hebrejština, zjevně nemá oporu v evangeliu. Ostatně, tebou zmiňovaný Eusebius ve svých Dějinách církve píše, že v Edesse viděl na vlastní oči list psaný samotným Pánem Ježíšem králi Abgarovi. A ten list byl psaný asyrsky neboli jazykem lidu dané země. Nemyslíš, že je to dostatečný důkaz nesmyslnosti všech útoků proti slovanské bohoslužbě?“

Rozmrzele jsem zavrtěl hlavou: „Budiž. Připusťme, že vedle hebrejštiny, řečtiny a latiny bylo Slovo Boží psáno i asyrsky. Ale nikdy nebylo psáno žádným slovanským jazykem, to snad uznáš, a tudíž slovanské jazyky nemohou být používány při bohoslužbě.“

Jimram se navzdory své zdrženlivosti nahlas rozesmál: „Ale, ale, bratře, kdepak jsi to vzal? Slovo Boží bylo nepochybně psáno hebrejsky, takový je celý Starý zákon, a Nový zákon byl vesměs psán řecky. Ale který Boží spis byl v originálu sepsán latinsky?“

„Do latiny byl přece přeložen celý Starý i Nový zákon.“

„Přesně tak, přeložen. A do slovanské řeči taky, už od časů Konstantinových se tyto překlady uskutečňují.“

„Latinsky jsou psány spisy církevních otců.“

„Jinými slovy, nejedná se o Boží Slovo, nýbrž o spisy lidí, byť nesmírně zbožných. Jenže to byli i Konstantin, Metoděj, Gorazd a mnozí další, kteří nepsali latinsky, ale slovansky.“

Nevěděl jsem, co na to odpovědět, a Jimram se zdvořile držel zpátky a nijak na mne nenaléhal. Aby aspoň trochu zmírnil napětí, jež se mezi námi vytvořilo, obrátil raději list a vyzval mne:

„Bratře Kosmo, co kdybys mi raději řekl, o jaké přesně záznamy bys měl zájem? Naše archivy jsou rozsáhlé a jejich prohlížení, když ani neznáš náš systém ukládání písemností, by ti zabralo nesmírné množství času. Pochybuji, že by ti tvůj představený trpěl tak dlouhou nepřítomnost v kapitule.“

Po očku na mne pohlédl a já jsem pochopil, že mne chce před mým kapitulním proboštem i před biskupem Jaromírem chránit. Ani jeden z nich by asi neměl přílišné pochopení pro to, že jeden z jejich podřízených utrácí čas v kacířském klášteře.

Vděčně jsem na Jimrama kývl: „Děkuji ti, bratře opate. Pokud jde o tvou otázku, zajímá mne všechno, co se nějak dotýká nejstarších dějin Čech.“

Jimram se na okamžik zamyslel: „Obávám se, že takových pramenů ani u nás nebude mnoho. Je pravda, že naše archivy jsou velice bohaté, ale největší část z nich tvoří jednak záznamy hospodářské, jednak bohoslužebné texty. Slovanské,“ dodal. „Ani jedno by tě asi nezajímalo.“

Opět na mne po očku pohlédl, tentokrát s poněkud škádlivým výrazem. Proti své vůli jsem se pousmál, na opata Jimrama se člověk nemohl zlobit.

„Co se týče nejstarších dějin, jistě se leccos najde. Ale většina z toho se bude zabývat dějinami Moravy, tedy vládou Rastislava, Svatopluka a jeho synů. Čech se bude nějakým způsobem dotýkat jen minimum spisů, protože kromě asi patnácti let Svatoplukovy nadvlády Čechy do svazku Moravě podléhajících zemí nepatřily.“

„Tomu rozumím,“ přikývl jsem. „Nicméně i za to málo ti budu nesmírně vděčný. Za jak dlouho myslíš, že se vám podaří ty prameny dohledat, abych se na ně mohl přijet podívat?“

„Nic takového nemusíš,“ zavrtěl opat hlavou. „Navíc…,“ na okamžik zaváhal, jako by se bál, že mne snad svou další poznámkou urazí, „dovedeš číst hlaholské písmo?“

Musel jsem přiznat, že nikoliv.

„No, a právě ty nejstarší záznamy, o které máš takový zájem, jsou psané hlaholsky. Ale to nevadí,“ mávl Jimram rukou. „Jelikož jsi zde z pověření našeho nejmilostivějšího krále, nechám ti všechny zdroje, které se nám podaří najít, opsat, přičemž je rovnou přeložíme do latiny. Potom ti je po některém z bratří dopravím do Prahy.“

„To je od tebe opravdu velkorysé,“ řekl jsem uznale. „Mnohokrát ti děkuji a neopomenu se králi o tvé ochotě zmínit.“

„Pak budeme vyrovnáni, bratře,“ poznamenal Jimram vlídně a podal mi ruku na znamení přátelského dorozumění. „Myslím,“ řekl po chvilce, „že by to chtělo trochu vína, souhlasíš?“

Souhlasil jsem, a tak jsme následujících několik hodin strávili za svitu voskovic v neobyčejně družném hovoru, během něhož jsem se dověděl spoustu zajímavých informací o dějinách Velké Moravy, o historii Sázavského kláštera a o jeho zakladateli, blaženém Prokopovi.

NEJSTARŠÍ PRAMENY (1086)

Od svého návratu ze Sázavského kláštera jsem neměl stání; všechno mi padalo z rukou, bezdůvodně jsem se utrhoval na lidi ve svém okolí a jen jsem netrpělivě čekal, kdy mne navštíví sázavský posel se slíbenými opisy historických listin.

Trvalo to skoro tři týdny. Venkovní počasí se mezitím nepozorovaně změnilo z pozdního léta na teplé, barvami oplývající září. Bylo sice pořád velice hezky, snad ještě příjemněji než během horkého letního období, avšak zkracující se doba slunečního svitu se ošálit nedala. Dny sychravého podzimu na sebe již nemohly nechat dlouho čekat. Za tohoto stavu věcí mne v druhé polovině září za brzkého odpoledne navštívil dychtivě očekávaný host.

Čas jeho příchodu byl neobyčejně překvapující. Dobře jsem si pamatoval, že sám jsem se na Sázavu vypravil časně zrána a ke klášteru jsem dorazil až za soumraku – a to byl přitom den o dost delší než nyní.

„Kdy ses vydal na cestu, bratře?“ otázal jsem se udiveně, jakmile jsme si odbyli pozdravy a vzájemné představení se.

„Ráno, hned po jitřní bohoslužbě.“

Samým údivem jsem vytřeštil oči: „Cožpak ty umíš létat? Dobře vím, jak dlouho jsem se plahočil sám.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Omyl kronikáře Kosmy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.