OLGA TOKARCZUKOVÁ

Běguni

Brno 2018

Flights

Copyright © Olga Tokarczuk, 2007

First published as Bieguni in Poland by Wydawnictwo Literackie, Kraków in 2007

Images taken from The Agile Rabbit Book of Historical and Curious Maps, published by The Pepin Press, www.pepinpress.com

Translation © Petr Vidlák, Pavel Peč, 2008

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2018 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-638-9 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7577-660-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7577-661-7 (Formát MobiPocket)

OBSAH

• JSEM TADY

• SVĚT V MÉ HLAVĚ

• MÁ HLAVA VE SVĚTĚ

• SYNDROM

• KUNSTKAMERA

• VIDĚT ZNAMENÁ VĚDĚT

• SEDM LET CESTY

• ČETBA Z CIORANA

• KUNICKI. VODA I

• BENEDICTUS QUI VENIT

• PANOPTIKUM

• KUNICKI. VODA II

• VŠUDE A NIKDE

• LETIŠTĚ

• CESTA K VLASTNÍM KOŘENŮM

• KOSMETIKA NA CESTY

• LA MANO DI GIOVANNI BATTISTA

• ORIGINÁL A KOPIE

• VLAK STRAŠPYTLŮ

• OPUŠTĚNÝ BYT

• KNIHA HANEBNOSTÍ

• PRŮVODCE

• NOVÉ ATÉNY

• WIKIPEDIE

• OBYVATELÉ SVĚTA, K PERŮM!

• PSYCHOLOGIE CESTOVÁNÍ

• V PRAVÝ ČAS NA PRAVÉM MÍSTĚ

• NÁVOD

• POPELEČNÍ HODY

• VÝPRAVY NA PÓL

• PSYCHOLOGIE OSTROVA

• ČIŠTĚNÍ MAPY

• NÁSLEDOVAT NOC

• VLOŽKY

• RELIKVIE

• BŘIŠNÍ TANEC

• POLEDNÍKY

• UNUS MUNDUS

• HARÉM (PŘÍBĚH MENCHU)

• DALŠÍ PŘÍBĚH MENCHU

• KLEOPATRY

• VELMI DLOUHÁ ČTVRTHODINA

• OSEL APULEJUS

• PŘEDSTAVITELÉ MÉDIÍ

• ATATÜRKOVY REFORMY

• KALIJUGA

• SBÍRKA VOSKOVÝCH MODELŮ

• CESTY DOKTORA BLAUA I

• PRVNÍ DOPIS JOSEFINY SOLIMANOVÉ FRANTIŠKOVI I., CÍSAŘI RAKOUSKÉMU

• MAOŘI

• CESTY DOKTORA BLAUA II

• LETADLO ZHÝRALCŮ

• VLASTNOST POUTNÍKA

• DRUHÝ DOPIS JOSEFINY SOLIMANOVÉ FRANTIŠKOVI I., CÍSAŘI RAKOUSKÉMU

• SARIRA

• BUDDHŮV STROM

• MŮJ DŮM JE MŮJ HOTEL

• PSYCHOLOGIE CESTOVÁNÍ

• KRAJANÉ

• PSYCHOLOGIE CESTOVÁNÍ

• NEJSILNĚJŠÍM SVALEM ČLOVĚKA JE JAZYK

• MLUVIT! MLUVIT!

• ŽÁBA A PTÁK

• ČÁRY, PLOCHY A TĚLESA

• ACHILLOVA ŠLACHA

• PŘÍBĚH FILIPA VERHEYENA SEPSANÝ JEHO UČEDNÍKEM A DŮVĚRNÍKEM VILÉMEM VAN HORSSENEM

• DOPISY AMPUTOVANÉ NOZE

• PŘÍBĚHY NA CESTU

• TŘI STA KILOMETRŮ

• 30 000 GULDENŮ

• CAROVA SBÍRKA

• IRKUTSK–MOSKVA

• TMAVÁ HMOTA

• MOBILITA JE REALITA

• BĚGUNI

• CO ŘÍKALA ZACHUMLANÁ BĚGUNKA

• TŘETÍ DOPIS JOSEFINY SOLIMANOVÉ FRANTIŠKOVI I., CÍSAŘI RAKOUSKÉMU

• VĚCI, JEŽ NEBYLY VYTVOŘENY LIDSKOU RUKOU

• ČISTOTA KRVE

• KUNSTKAMERA

• LA MANO DI CONSTANTINO

• MAPOVÁNÍ PUSTINY

• JINÝ COOK

• VELRYBY. UTONOUT VE VZDUCHU

• BOŽÍ ZÓNA

• NEBOJ SE

• SVÁTEK ZESNULÝCH

• RUTH

• RECEPCE VELKÝCH A VÝSTAVNÍCH HOTELŮ

• BOD

• PRŮŘEZ JAKO METODA POZNÁNÍ

• CHOPINOVO SRDCE

• SUCHÉ PREPARÁTY

• STÁT SÍTĚ

• SVASTIKY

• PRODAVAČI JMEN

• DRAMA A ACTION

• DŮKAZY

• DEVĚT

• SNAHY O CESTOVNÍ STEREOMETRII

• DOKONCE I

• ŚWIEBODZIN

• KUNICKI. ZEMĚ

• SYMETRIE OSTROVŮ

• SÁČEK NA ZVRACENÍ

• BRADAVKY ZEMĚ

• POGO

• ZEĎ

• SNOVÝ AMFITEÁTR

• MAPA ŘECKA

• KAIRÓS

• JSEM

• O ZRODU DRUHŮ

• DEFINITIVNÍ JÍZDNÍ ŘÁD

• POLYMEROVÁ KONZERVACE, KROK ZA KROKEM

• BOARDING

ITINERÁŘ

ZDROJE CITÁTŮ

SEZNAM ILUSTRACÍ

PODĚKOVÁNÍ

• JSEM TADY

Jsem ještě malá. Sedím na parapetu, kolem jsou rozházené hračky, zbořené věže z kostiček, panenky s vytřeštěnýma očima. V domě je tma, vzduch v pokojích se pozvolna ochlazuje, pohasíná. Nikdo tady není; všichni odešli, zmizeli, ještě jsou slyšet jejich slábnoucí hlasy, šoupání, ozvěny kroků a vzdálený smích. Za oknem je prázdný dvorek. Tma tiše padá z nebe. Sedá na všechno jako černá rosa.

Nejdojemnější je nehybnost: hustá, viditelná — chladný soumrak a slabé světlo výbojek, ztrácející se v temnotě ani ne metr od svého zdroje.

Nic se neděje, pochod tmy končí před dveřmi do domu, všechen ruch soumraku ustává, tvoří hustý kožich, jako na chladnoucím mléce. Obrysy budov na pozadí oblohy se rozpíjejí do nekonečna, postupně ztrácejí své ostré rysy, úhly, překlady, římsy. Pohasínající světlo s sebou bere vzduch — už není co dýchat. Tma prosakuje do kůže. Zvuky se schoulily do sebe, stáhly se jako hlemýždí tykadla; orchestr zvaný svět odešel a zmizel v parku.

Tento večer je koncem světa, nahmatala jsem ho náhodou, nechtíc, při hraní. Objevila jsem ho, protože mě nechali na chvíli samotnou. Je jasné, že jsem se ocitla v pasti, zavřená. Jsem ještě malá, sedím na parapetu a dívám se na vychladlý dvorek. Ve školní kuchyni už zhasla všechna světla, všichni odešli. Betonová dlažba dvorku nasákla temnotou a zmizela. Zamknuté dveře, spuštěné rolety. Chtěla bych jít ven, ale není kam. Jen moje existence získává výraznější obrysy, ty se chvějí, třesou, a to bolí. Najednou objevuji pravdu: už se nedá nic dělat — jsem tady.

• SVĚT V MÉ HLAVĚ

Svou první cestu jsem uskutečnila pěšky, přes pole. Mého zmizení si dlouho nikdo nevšiml, proto se mi podařilo dojít docela daleko. Prošla jsem celý park, a potom — po polních stezkách, kukuřicí a vlhkými loukami, zbrázděnými melioračními příkopy — jsem šla až k řece. Řeka tam na rovině byla stejně úplně všude, prosakovala trávou na povrch, olizovala pole.

Když jsem vyšplhala na ochranný násep, uviděla jsem pohyblivou řeku, silnici, která vytékala mimo obraz, mimo svět. A když měl někdo štěstí, mohl na ní uvidět bárky, nízké velké lodě, které se pomalu sunuly oběma směry, aniž by si všímaly břehů, stromů, lidí stojících na náspu, které určitě považovaly za nestálé, orientační body, jež ani nestojí za pozornost, svědky jejich elegantního pohybu. Představovala jsem si, že až vyrostu, budu na takové bárce pracovat a pokud možno se tou bárkou přímo stanu.

Nebyla to velká řeka, jen Odra; ale i já jsem byla v té době malá. Mezi řekami, které jsem později zkoumala na mapách, zaujímala v podstatě druhořadé místo, hraběnka z provincie na dvoře královny Amazonky. Mně však úplně stačila, zdála se tak veliká. Tekla si jak chtěla, od nepaměti neregulovaná, nevypočitatelná, snadno se vylévala. V některých místech u břehu se otřela o nějakou podvodní překážku a tak vznikaly víry. Plynula, předváděla se, zabývala se jen svými cíly ukrytými za obzorem, někde daleko na severu. Nešlo ji sledovat, protože člověka stahovala za horizont, dokud nespadl.

Nevšímala si mě, zabývala se sama sebou, proměnlivá, putující voda, do níž nikdy nejde vstoupit dvakrát, jak jsem se později dozvěděla.

Každý rok si vyžádala tučnou odměnu za nošení lodí na svých zádech, protože každý rok se v ní někdo utopil, dítě, které se koupalo za horkých letních dnů, opilec, který nějakým záhadným způsobem zakolísal a spadl z mostu do vody. Utopenci se vždy dlouho a s velkým halasem hledali, což celý kraj napjatě sledoval. Volali se potápěči a vojenské motorové čluny. Dospělí říkali, že nalezená těla byla oteklá a bledá — voda z nich vypláchla všechen život, rozpustila tváře, takže je pozůstalí mnohdy ani nedokázali identifikovat.

Když jsem stála na protipovodňovém valu a dívala se do proudu, uvědomila jsem si, že — přes všechno nebezpečí — bude vždy lepší to, co je v pohybu, než to, co nedělá nic; že změna je ušlechtilejší než klid; že nehybnost se časem rozpadne, zdegeneruje a obrátí se v prach a všechno, co se hýbe, bude trvat věčně. Od té doby se řeka stala jehlou vraženou do mé bezpečné a stálé krajiny parku, zahrádky, kde se v mělkých řádcích plazila zelenina, a cestičky z betonových dlaždic, na nichž se skákal panák. Protínala ji skrz na skrz, vertikálně vyznačovala třetí rozměr; dělala do ní otvor a dětský svět se tak stal gumovou hračkou, která se s varovným syčením vyfukovala.

Mí rodiče nepocházeli z kmene starousedlíků. Mnohokrát se stěhovali z místa na místo, dokud neuvízli v provinční škole, daleko od normální silnice a vlakového nádraží. I z výletu za humna, do městečka, se stalo dobrodružné putování. Nákupy, vyřizování na obecním úřadu, stále stejný holič na náměstí u radnice, ve stejném plášti, který někdo pral a bělil bez jakéhokoli účinku, protože barvy na vlasy zákaznic na něm nechávaly nezničitelné kaligrafické skvrny, čínské znaky. Máma si barvila vlasy a táta na ni čekal v kavárně Nova, u jednoho ze dvou stolů stojících venku. Četl si místní noviny, v nichž byla vždy nejzajímavější černá kronika se zprávami o krádežích povidel a zavařenin ve sklepech.

Jejich dovolené, bázlivé, ve škodovce naložené až po střechu. Dlouho připravované, plánované po večerech už od jara, sotva roztál sníh, ale půda se ještě neprobudila; muselo se to stihnout, než odevzdá své tělo pluhům a motykám, než se nechá oplodnit, protože pak už nebyl čas na nic jiného než na její obdělávání.

Patřili ke generaci, která cestovala s obytnými přívěsy, těmi náhražkami domů. Plynový vařič, skládací křesílka a stolečky. Šňůra na prádlo z umělé hmoty a dřevěné kolíčky. Igelitové ubrusy. Turistická pikniková sada — barvené plastové talířky, příbory, solničky a pohárky.

Otec jednou koupil na bleším trhu, které s matkou zvlášť rádi navštěvovali (když se zrovna nefotili před kostely nebo pomníky), vojenský čajník — měděnou nádobu s trubkou uprostřed, do níž se vložila hrst větviček a zapálily se. V kempech sice mohli používat elektřinu, ale vařil vodu jen v tomto vynálezu, který kouřil a dělal nepořádek. Klečel nad horkým čajníkem a pyšně poslouchal bublání vřelé vody, kterou zaléval pytlíky s čajem — skutečný kočovník.

Usadili se na přesně určeném místě v kempu, vedle stejných cestovatelů, jako byli oni, a pak s nimi přátelsky tlachali mezi ponožkami sušícími se na stanových šňůrách. Nad průvodcem se tvořil itinerář cesty, do něhož se pečlivě zaznamenávala všechna důležitá místa, která se prostě musí vidět. Dopoledne koupání v moři nebo jezeře, odpoledne cesta za starobylými památkami měst zakončená večeří — obvykle z konzervy: guláš, karbanátky, rajská omáčka. Musela se jen uvařit rýže nebo těstoviny. Věčné šetření, zlotý je slabá měna, nic si za něj nekoupíš. Hledání míst, kde je možné se připojit k elektřině, a pak nervózní balení před další cestou, avšak vždy na metafyzické orbitální dráze domova. Nebyli skutečnými cestovateli, protože odjížděli, aby se vrátili. A vraceli se rádi, s pocitem dobře vykonané práce. Vraceli se, aby posbírali hromady dopisů a účtů, vyprali všechny věci, nenápadně zívající přátele k smrti nudili svými fotkami. To jsme my v Carcassonne. A tady je manželka před Akropolí.

Potom žili celý rok usedle. Je to zvláštní život. Ráno se člověk vrací k tomu, co opustil večer, oblečení je nasáklé pachem vlastního domu a stále stejné kroky nevyhnutelně vyšlapávají na koberci cestičku.

To není nic pro mě. Nejspíš mi chybí nějaký gen, který způsobuje, že jakmile člověk někde zůstane delší dobu, okamžitě zapouští kořeny. Mnohokrát jsem to zkusila, ale mé kořeny byly vždy jen pod povrchem a jakýkoli poryv větru mne vyvracel. Nedokázala jsem vzklíčit, tuto vlastnost rostlin jsem prostě neměla. Nečerpám z půdy energii, jsem Antiantaios. Má energie pochází z pohybu — z drncání autobusů, z hukotu letadel, z houpání trajektů a rachotu vlaků.

Jsem praktická, malá a skladná. Mám malý žaludek, nenáročný, silné plíce, úzké břicho a silná ramena. Neberu žádné léky, nenosím brýle, neužívám hormony. Vlasy si stříhám strojkem, jednou za tři měsíce, skoro nepoužívám kosmetiku. Mám zdravé zuby, možná nejsou úplně rovné, ale kompletní, mám jen jednu starou plombu, asi v šestce vlevo dole. Játra mám v pořádku. Pravou i levou ledvinu ve vynikajícím stavu. Moje břišní aorta je normální. Močový měchýř — funkční. Hemoglobin — 12,7. Leukocyty — 4,5. Hematokrit — 41,6. Krevní destičky — 228. Cholesterol — 204. Kreatin — 1,0. Bilirubin 4,2 a tak dále. IQ, pokud tomu někdo věří, mám 121; stačí. Mám velmi dobře rozvinutou prostorovou představivost, takřka eidetickou, ale zato chabou lateralizaci. Osobnostní profil je nejasný, asi nestojí za řeč. Věk — psychologický. Pohlaví — gramatické. Knihy si kupuji raději v měkké vazbě, abych je mohla bez výčitek svědomí nechat na nádražní lavičce, pro jiné oči. Nic nesbírám.

Dokončila jsem vysokou školu, ale v podstatě jsem se nic nenaučila, čehož velmi lituji; můj pradědeček byl tkalcem, bělil utkané plátno, rozkládal ho na stole a vystavoval sžíravým paprskům slunce. Splétání osnovy a struktury by mi moc vyhovovalo, ale žádné přenosné tkalcovské stavy neexistují. Tkalcovství je umění pro usedlé lidi. Na cestách háčkuji. Bohužel v poslední době letecké společnosti zakazují brát s sebou na palubu jehlice a háčky. Jak říkám, nenaučila jsem se žádné řemeslo, a přesto se mi podařilo přežít. I když rodiče mi tvrdili opak. Na cestách dělám cokoli a ještě nikdy jsem neklesla až na samé dno.

Když se mí rodiče vrátili do města po dvacetiletém romantickém experimentu, kdy je unavila sucha a mrazy, zdravé potraviny, které celou zimu ležely ve sklepě, vlna z vlastních ovcí pečlivě nacpaná do propastných hrdel polštářů a dek, dostala jsem od nich trochu peněz a poprvé jsem vyrazila na cestu.

Pracovala jsem příležitostně všude, kam jsem dorazila. V mezinárodní manufaktuře na předměstí velké metropole jsem stáčela antény pro luxusní jachty. Potkala jsem mnoho podobných, jako jsem já. Byli jsme zaměstnáváni načerno, bez otázek na náš původ a plány do budoucna. V pátek jsme dostávali výplatu, a komu to nevyhovovalo, ten v pondělí prostě nepřišel. Byli tady budoucí studenti v přestávce mezi maturitou a příjímačkami na vysokou. Přistěhovalci, kteří jsou neustále na cestě do ideální, spravedlivé země někde na Západě, kde jsou lidé sestrami a bratry a silný stát plní roli starostlivých rodičů; uprchlíci skrývající se před rodinou — manželkami, manželi, rodiči; nešťastně zamilovaní, zklamaní, melancholičtí a věčně promrzlí. Všichni, které pronásledoval zákon, protože nedokázali splatit půjčky. Tuláci, vagabundi. Blázni, které po dalším záchvatu odváželi do nemocnice, a odtud je pak, podle nějakých předpisů, deportovali zpátky do země, ze které přišli.

Jen jeden Ind tady pracoval trvale, už několik let, ale upřímně řečeno, jeho situace nebyla o nic lepší než naše. Neměl ani pojištění, ani dovolenou. Pracoval mlčky, trpělivě, rovnoměrným tempem. Nikdy se nezpozdil, nikdy si nehledal důvody proč nepřijít. Přesvědčila jsem několik dalších lidí, abychom založili odbory — doma zrovna vznikla Solidarita —, i kdyby to mělo být jen pro něj, ale nechtěl. Dojatý mým zájmem mi denně připravoval ostré kari, které přinášel v ešusu. Dnes už si ani nepamatuji, jak se jmenoval.

Byla jsem servírkou, pokojskou v luxusním hotelu a chůvou. Prodávala jsem knížky, prodávala jsem vstupenky. V jednom malém divadle jsem se na jednu sezónu nechala zaměstnat jako šatnářka, díky čemuž jsem přežila dlouhou zimu mezi plyšovými kulisami, těžkými kostýmy, atlasovými pelerínami a parukami. Když jsem dokončila vysokou, pracovala jsem také jako učitelka, konzultantka pro odvykání závislostem a naposledy — v knihovně. Když se mi podařilo vydělat nějaké peníze, okamžitě jsem vyrazila na cestu.

• MÁ HLAVA VE SVĚTĚ

Studovala jsem psychologii ve velkém, ponurém komunistickém městě, má fakulta sídlila v budově, v níž bylo za války velitelství SS. Tato část města vznikla na troskách ghetta, což bylo stále při troše snahy dobře vidět — celá čtvrť stála asi metr nad úrovní ostatních částí města. Metr sutin. Nikdy jsem se tam necítila dobře; mezi novými paneláky a šedivými barabiznami vždy foukal vítr a mrazivý vzduch byl obzvláště nepříjemný, štípal do tváře. V podstatě to bylo i přes novou zástavbu pořád místo mrtvých. O budově fakulty se mi zdá dodnes — její chodby, široké, jakoby vytesané do kamene, ohlazené botami tisíců lidí, dlaněmi vyleštěné zábradlí, sešlapané schody, stopy otisknuté v prostoru. Možná proto nás navštěvovali duchové.

Když jsme pouštěli krysy do labyrintu, vždycky se našla jedna, jejíž chování odporovalo všem teoriím a jíž byly ukradené naše hypotézy. Stála na zadních a vůbec ji nezajímala odměna přichystaná na konci experimentálního bludiště; bez ohledu na Pavlovovy reflexy nás pozorovala a pak se pomalu otočila a začala zkoumat labyrint. Hledala něco ve vedlejších uličkách, pokoušela se přitáhnout naši pozornost. Dezorientovaně pištěla, takže dívky porušily předpisy, vytáhly ji a hladily v náručí.

Svaly mrtvé žáby se napínaly a stahovaly pod vlivem elektrických impulsů, ale takovým způsobem, který v našich učebnicích ještě nebyl popsán — dávaly nám znamení a její údy hrozivě gestikulovaly, což odporovalo naší posvátné víře v nevinnost mechanických fyziologických pohybů.

Učili jsme se, že svět je popsatelný a dokonce i vysvětlitelný pomocí jednoduchých odpovědí na inteligentní otázky. Že je ve své podstatě bezvládný a mrtvý, že se řídí jednoduchými zákonitostmi, které je třeba vysvětlit a popsat — nejlépe diagramem. Chtěli po nás, abychom experimentovali. Formulovali hypotézy. Ověřovali je. Zasvětili nás do tajemných statistik a věřili, že s jejich pomocí je možné dokonale popsat všechny zákonitosti světa — že devadesát procent je mnohem významnější než pět.

Ale dnes vím jedno: ten, kdo hledá řád, by se měl zdaleka vyhnout psychologii. Ať si vybere raději fyziologii nebo teologii, bude mít alespoň solidní teoretickou oporu — buď ve hmotě, nebo v duchu; nemůže uklouznout na psychice. Psychika je velmi nevhodný předmět zkoumání.

Měli pravdu všichni ti, kteří tvrdili, že tento obor si člověk nevybírá kvůli budoucímu zaměstnání nebo proto, že by ho zajímal, či snad že by chtěl pomáhat jiným, ale z úplně jiného důvodu. Mám pocit, že všichni jsme měli hluboko v sobě nějaký skrytý defekt, i když jsme určitě působili nesmírně inteligentně, zdravě a mladě — poškození bylo na příjímačkách dobře zamaskováno. Pevný uzlíček emocí, zahlazený jako ty podivné bulky, které se občas objeví v lidském těle a které je možné vidět v každém anatomickém muzeu. Ale možná byli naši zkoušející lidmi stejného druhu a ve skutečnosti věděli, co dělají? Byli bychom tedy jejich dědicové. Když jsme ve druhém ročníku probírali funkci obranných mechanismů a s údivem jsme objevovali moc této části naší psychiky, začali jsme rozumět tomu, že kdyby neexistovala racionalizace, sublimace, popření, všechny ty triky, které si sami dopřáváme, že kdyby bylo možné podívat se na svět bez jakékoli ochrany, poctivě a odvážně — pukla by nám srdce.

Na studiích jsme se dozvěděli, že jsme zkonstruováni z obrany, štítu a zbroje, jsme městy, jejichž architektura vede k hrad-bám, baštám a pevnostem; státy bunkrů.

Všechny testy, rozhovory a výzkumy jsme prováděli sami na sobě a už po třech letech studia jsem dokázala nazvat to, co mě trápí; bylo to jako objevení vlastního tajemného jména, kterým se zahajuje iniciace.

Dlouho jsem se ve svém povolání neohřála. Během jedné z cest, kdy jsem bez peněz uvízla ve velkém městě a pracovala jako pokojská, jsem začala psát knížku. Byl to příběh na cesty, na čtení ve vlaku, takový, jaký bych psala sama pro sebe. Knížka-jednohubka, na jedno polknutí, bez kousání.

Dokázala jsem se náležitě soustředit a koncentrovat, stávala jsem se na určitou dobu monstrózním uchem na poslouchání šumů, ozvěn a šelestů, vzdálených hlasů, doléhajících zpoza nějaké stěny.

Ale nikdy jsem se nestala opravdovou spisovatelkou nebo, lépe řečeno, spisovatelkou, neboť v tomto smyslu zní to slovo důstojněji. Mně život vždycky unikal. Narážela jsem pouze na jeho stopy, podivné mizerné chuchvalce. Když jsem zaměřila jeho pozice, byl už někde jinde. Nacházela jsem jen znamení, jako nápisy na kůře stromů v parku: „Byl jsem tady“. V mém psaní se život měnil na nekompletní příběhy, snové povídky, nejasné děje, ukazoval se z dálek v neobvyklých perspektivách nebo v příčných řezech — a bylo by těžké vyvodit závěry týkající se celku.

Každý, kdo kdy zkoušel psát romány, ví, jaká těžká činnost to je, bezpochyby je to jeden z nejtěžších způsobů seberealizace. Je nezbytné celý čas setrvávat v sobě, na samotce, v naprosté izolaci. Jsou to kontrolovaná psychóza, paranoia a obsese zapřáhnuté do práce, a proto zbaveny per a benátských masek, v nichž je známe, a převlečené do řeznických zástěr a gumáků, s vykosťovákem v ruce. Z tohoto spisovatelského sklepa jsou sotva vidět nohy procházejících, ale je slyšet klapot podpatků. Občas se někdo zastaví, aby se sklonil a nahlédl dovnitř. Tehdy lze spatřit lidskou tvář, a dokonce je možné prohodit pár slov.

Ve skutečnosti je však mysl zaměstnaná svou vlastní hrou, kterou rozehrává sama před sebou v narychlo naskicovaném panoptiku, s figurkami na provizorní scéně — autor a hrdina, vypravěčka a čtenářka, ten, kdo popisuje, a to, co popisuje: chodidla, boty, podpatky a tváře se dříve nebo později stávají součástí této hry.

Nelituji, že jsem si tu zvláštní práci oblíbila, nehodila bych se pro psychologii. Neuměla jsem vysvětlovat, vyvolávat z hlubin mysli rodinné fotografie. Svěřování druhých mě často nudila, což přiznávám se smutkem. Upřímně řečeno, často se stávalo, že bych si nejraději vyměnila role a začala jim vyprávět o sobě. Musela jsem se hlídat, abych náhle nechytila pacientku za rukáv a nepřerušila ji v půli slova: „Copak to říkáte! Já to cítím úplně jinak! A co mně se zdálo! Jen si to poslechněte, prosím…“ Nebo: „Co vy víte o nespavosti! To má být záchvat paniky? Nedělejte si legraci. Ten, který jsem posledně měla já, to teprve bylo…“

Neuměla jsem poslouchat. Nebrala jsem v potaz hranice, propadala jsem metaforám. Nevěřila jsem statistikám a verifikaci teorie. Předpoklad: jedna osobnost — jeden člověk se mi vždy zdál minimalistický. Měla jsem sklon deklasovat samozřejmost, pochybovat o nezvratných argumentech — to byl návyk, perverzní jóga mozku, subtilní radost z prožití vnitřního neklidu. Podezřívavé pozorování každého soudu, jeho ochutnávání pod jazykem a nakonec předpokládané zjištění, že žádný z nich není pravdivý, jsou falešné, stejně jako jejich symptomy. Nechtěla jsem mít stálé názory, byly zbytečným zavazadlem. Během diskusí jsem stála jednou na jedné, jindy na druhé straně — a vím, že mě za to diskutující neměli rádi. Byla jsem svědkem divného úkazu, který se odehrával v mé hlavě: čím více argumentů pro jsem našla, tím více mě napadaly ty proti, a čím víc jsem se vázala na ty první, tím svůdnější byly ty druhé.

Jak jsem měla zkoumat jiné, když pro mě samotnou bylo těžké vyřešit každý test. Test osobnosti, dotazník, sloupky otázek a odstupňované odpovědi se mi zdály příliš složité. Brzy jsem si tohoto svého postižení všimla. Proto jsem během studií, když jsme se v rámci praxe navzájem zkoumali, odpovídala náhodně, naslepo. Vycházely z toho potom podivné profily — křivé, vedené na souřadnicích. „Věříš, že nejlepší rozhodnutí je to, které lze nejsnáze změnit?“ Jestli věřím? Jaké rozhodnutí? Změnit? Kdy? Jak nejsnáze? „Při vstupu do místnosti zaujmeš raději centrální, nebo periferní místo?“ Do jaké místnosti? A kdy? Je pokoj prázdný, nebo u stěn stojí červené plyšové pohovky? A okna — jaký je z nich výhled? Otázka týkající se knihy: raději si ji přečtu, než abych šla na večírek, nebo to záleží na tom, jaká je to knížka a jaký večírek?

Co to je za metodologii! Mlčky se vychází z toho, že člověk sám sebe nezná, ale když se mu podstrčí vhodné chytré otázky, prolustruje se. Sám si položí otázky a sám si na ně odpoví. Bezděky na sebe prozradí tajemství, o němž nic neví.

A další předpoklad, smrtelně nebezpečný — že jsme stálí a naše reakce jsou předvídatelné.

• SYNDROM

Historie mých cest jsou jen dějiny stonání. Trpím syndromem, který lze bez námahy najít v každém atlasu klinických syndromů a který — jak tvrdí odborná literatura — se stává čím dál častějším. Nejlepší je sáhnout po starém (ze sedmdesátých let) vydání The Clinical Syndroms. Kniha je něčím jako svého druhu encyklopedií syndromů. Je pro mě ostatně pramenem neustálé inspirace. Odvážil by se ještě někdo popsat člověka vcelku, obecně a objektivně? Použít s plným přesvědčením pojem osobnost? Rozmáchnout se k přesvědčující typologii? Nemyslím si. Pojetí syndromu se hodí jako ulité k psychologii cestování. Syndrom je nevelký, přenosný, není propojen s bezvládnou teorií, je epizodní. Lze jím leccos vysvětlit a potom ho vyhodit do koše. Poznávací nástroj k jednorázovému použití.

Můj nese název detoxikačně-perseverační syndrom. Kdybychom to přeložili jednoduše a stručně, znamenalo by to asi, že jeho podstata tkví v úporném navracení se vědomí k určitým představám, nebo dokonce v jejich kompulzivním vyhledávání. Je obměnou syndromu zlého světa (The Mean World Syndrome), který je v poslední době velmi dobře popsán v neuropsychologické literatuře jako obzvláště častý jev v médiích. V podstatě je to velmi městská nemoc. Pacient tráví dlouhé hodiny před televizí a vyhledává dálkovým ovládáním pouze ty programy, kde se vysílají nejhrozivější zprávy: války, epidemie a katastrofy. Fascinovaný tím, co vidí, nemůže odtrhnout zrak.

Samotné příznaky nejsou nijak strašné a dovolují žít spokojeně, pokud se podaří zachovat si odstup. Tato smutná nemoc se neléčí, věda v tomto případě setrvává u hořkého konstatování samotné existence syndromu. V okamžiku, kdy sám sebou vystrašený pacient přichází do ordinace psychiatra, nařídí mu lékař, aby se více staral o životní hygienu — nepil kávu a alkohol, spal v dobře větraných místnostech, pracoval na zahrádce, tkal anebo pletl.

Moje skupina příznaků spočívá v tom, že mě přitahuje vše, co je zkažené, nedokonalé, vadné, prasklé. Zajímají mě jakékoli tvary, omyly v díle stvoření, slepá zákoutí. To, co se mělo rozvinout, ale z nějakých důvodů zůstalo nerozvinuté: nebo úplně naopak — přerostlo plán. Všechno, co se odchyluje od normy, co je moc malé nebo moc velké, přebujelé nebo nenaplněné, obrovské a odpuzující. Formy, které nedávají pozor na symetrii, které se multiplikují, rostou v bocích, pučí, nebo naopak redukují množství na jednotku. Nezajímají mě události, které se opakují, ty, jimž se pozorně klaní statistiky, ty, které všichni oslavují se spokojeným úsměvem. Moje citlivost je teratologická, monstrofilní. Jsem neustále a mučivě přesvědčená, že právě zde se na povrch dostává skutečné bytí a ukazuje svoji tvář. Náhlé, náhodné odhalení. Stydlivé ups, okraj spodního prádla pod pečlivě vyžehlenou sukní. Kovová, ohyzdná kostra náhle vylézá ze sametového čalounění; erupce pružiny z plyšového křesla, která nestydatě demaskuje iluzi vší měkkosti.

• KUNSTKAMERA

Nikdy jsem nechodila ráda do uměleckých muzeí, a kdyby mělo záležet jen na mně, s chutí bych je vyměnila za kabinet kuriozit, kde se sbírá a vystavuje to, co je vzácné a neopakovatelné, podivínské a divné. To, co existuje ve stínu vědomí, a když se tam nahlédne, ztrácí se ze zorného pole. Ano, určitě mám ten nešťastný syndrom. Nepřitahují mě sbírky v centru měst, ale malé výstavky, v nemocnicích, často odnesené do sklepa jako nehodné obdivovaných expozic a poukazující na podezřelý vkus dávných sběratelů. Salamandr se dvěma ocasy v oválné nádobě, uložený tlamičkou nahoru, čekající na soudný den, kdy všechny preparáty světa konečně vstanou z mrtvých. Ledvina delfína ve formalínu. Lebka ovce, čistá anomálie s dvojitým počtem očí, uší a pysků, krásná jako obraz starověkého božstva s mnohoznačným charakterem. Lidský plod ozdobený korálky a s pečlivou kaligrafií podpisu: Foetus Aethiopis 5 mensium. Dlouhá léta shromažďované hříčky přírody, dvouhlavé i bezhlavé, nenarozené, ospale plující v roztoku formaldehydu. Nebo případ Cephalothoracopagus monosymetro, který se dodnes vystavuje v jednom pensylvánském muzeu — patologická morfologie plodu s jednou hlavou a dvěma těly zpochybňuje základy logiky 1 = 2. A nakonec dojímavý domácí kuchyňský preparát: jablka z léta 1848 spící v lihu, všechna podivná, nenormálních tvarů; zřejmě se někdo domníval, že těmto hříčkám přírody patří nesmrtelnost a že přežije pouze to, co je jiné.

Právě za tím se trpělivě pohybuji na svých cestách, stopuji omyly a úpadky stvoření.

Naučila jsem se psát ve vlacích, hotelech a čekárnách. Na rozkládacích stolcích letadel. Dělám si poznámky pod stolem během oběda nebo na toaletě. Píšu v muzeu na schodech, v kavárnách, v zaparkovaném autě. Zapisuji si na kousky papíru, do notesů, na pohlednice, na kůži dlaně, na ubrousky, na okraje knížek. Nejčastěji to jsou krátké věty, obrázky, ale někdy si přepisuji útržky z novin. Stává se, že mě svede nějaká z davu vyloupnutá postava, a tehdy odbočuji ze své trasy, abych za ní na chvíli pospíchala, začala příběh. Je to dobrá metoda. Zdokonaluji se v ní. Každým dalším rokem se mým spojencem stává čas, stejně jako je tomu u žen — stala jsem se neviditelnou, průsvitnou. Můžu se pohybovat jako duch, nahlížet lidem přes rameno, naslouchat jejich hádkám a dívat se, jak spí s hlavou na batohu, jak spolu mluví, neuvědomují si mou přítomnost, pouze pohybují rty, formulují slova, která za ně záhy vyřknu já.

• VIDĚT ZNAMENÁ VĚDĚT

Cílem mé pouti je pokaždé jiný poutník. Tentokrát nedokonalý, v částech.

Tady jsou například shromážděné kosti, ale pouze ty, kterým něco chybí; pokroucené páteře, stužky žeber byly vytaženy bezpochyby ze stejně pokroucených těl, vypreparovány, vysušeny a na závěr nalakovány. Malé číslo pomůže najít popis nemoci ve spisech, které už dávno neexistují. Protože jaká je trvanlivost papíru ve srovnání s kostmi? Na kosti se mělo psát už od začátku.

Tohle je například stehenní kost, kterou nějaký zvědavec podélně rozřízl, aby se mohl podívat, co se skrývá uvnitř. Určitě byl tím, co uviděl, zklamán, protože svázal obě části konopným provázkem, položil je opět do vitríny a přitom už myslel na něco úplně jiného.

Ve vitríně se nachází několik desítek cizích lidí, vzdálených si v čase a prostoru — teď v pěkném hrobě, prostorném a suchém, dobře osvětleném. Odsouzenci k muzejní věčnosti; kosti, které uvízly ve věčném zápase se zemí, jim to určitě závidí. A jestlipak si některé z nich, kosti katolíků, nedělají starosti, jak se všechny u posledního soudu najdou, jak, roztroušené, sestaví tělo, které spáchalo hříchy a činilo dobré skutky?

Lebky s výrůstky všemožných tvarů, jaké si jen lze představit, prostřelené, děravé, s atrofií. Kosti ruky napadené revmatismem. Rameno zlomené na několika místech, srostlé nazdařbůh, několikaletá zkamenělá bolest.

Dlouhé kosti, které jsou moc krátké, a moc dlouhé krátké kosti, tuberkulózní, pokryté vzorkem změn; někdo by si mohl pomyslet, že je požíral lýkožrout.

Ubohé lidské lebky v osvětlených viktoriánských vitrínách, kde demonstrují vlastní vyceněný chrup. Tahle má například velkou díru uprostřed čela, ale zato pěkné zuby. Zajímalo by mě, jestli byla ta díra smrtelná. Nemusela být. Jeden člověk, inženýr budující železnici, kterému kovová tyč prorazila mozek skrz na skrz, žil s takovou dírou ještě několik let, čímž evidentně posloužil neuropsychologii, která všem hlásá, že existujeme ve svém mozku. Nezemřel, ale velmi se změnil. Jak se říká, stal se jiným člověkem. Jelikož na mozku záleží, jací jsme, pojďme tedy hned sem, vlevo, do chodby mozků. Tady jsou! Krémové polypy v roztoku, malé i velké, geniální i ty, které neuměly napočítat do tří.

Dále je tady revír vyhrazený plodům, miniaturním lidičkám. Jsou to panenky, preparátky; všechno je miniaturizované, takže se celý člověk vejde do malé nádobky. Ty nejmladší, embrya, která skoro nejsou vidět, to jsou malé rybičky, žabky, zavěšené na koňském vlasu v prostoru z formaldehydu. Ty větší nám ukazují řád lidského těla, jeho nádherné balení. Drobečkové, kteří se nestali lidmi, pololidská mrňata, jejich život nikdy nepřekročil magickou hranici potence. Mají formu, ale ještě nedospěla k duši. Možná nějak souvisí přítomnost duše s velikostí formy. V nich se začala hmota s neskutečnou neústupností organizovat k životu, sbírat tkáně, zakládat svazky orgánů, zpevňovat sítě; už začala pracovat na oku a připravila plíce, i když ke světlu a vzduchu je odtud ještě daleko.

V další řadě jsou stejné orgány, ale už dospělé, šťastné, že jim okolnosti dovolily vyrůst do jejich rozměrů. Jejich? Odkud věděly, jak velké mají být, kdy mají přestat? Některé to nevěděly — ta střeva rostla a rostla, naši profesoři těžko hledali nádobu, do které by se jim vešla. O to složitější je si představit, jak se vtěsnala do břicha toho muže, který jako iniciály figuruje na etiketě.

Srdce. Celé jeho tajemství bylo jednou provždy rozluštěno — je to beztvará hrouda velikosti lidské pěsti, špinavě krémové barvy. Protože právě taková je barva našeho těla, šedohnědá, ošklivá, je třeba si ji zapamatovat. Takové zdi bychom v našem domě nechtěli, ani takové auto ne. Je to barva nitra, temnoty, míst, kam neproniká slunce, kde se hmota ukrývá před cizími zraky ve vlhku, a proto už se nemusí předvádět. Pouze u krve si mohla dovolit extravaganci; krev má být varováním, její červeň alarmem, že byla otevřena mušle našeho těla. Zpřetrhaná plynulost tkání.

Ve skutečnosti jsme uvnitř bezbarví. Když se srdce pořádně opláchne od krve, vypadá právě tak — jako olovo.

• SEDM LET CESTY

Každý rok jedna cesta, už sedm let, od doby, co jsme se vzali — vyprávěl ve vlaku mladý muž v černém dlouhém elegantním plášti a s černou pevnou aktovkou, která připomínala prvotřídní etuji na sadu příborů.

Máme spousty fotek, vysvětloval, řádně uložených. Jižní Francie, Tunisko, Turecko, Itálie, Kréta, Chorvatsko a dokonce Skandinávie. Říkal, že si fotografie obvykle prohlížejí několikrát: nejprve s rodinou, potom v práci a pak s přáteli, později leží fotografie léta bezpečně ve fóliových obálkách, jako důkazy ve skříni detektiva — že jsme tam byli.

Zamyslel se a podíval se z okna, za nímž ubíhala už teď opožděná krajina. Nenapadlo ho někdy, co to znamená „byli jsme“? Kam se poděly ty dva týdny ve Francii, které lze dnes vtěs-nat sotva do několika vzpomínek — náhlého palčivého pocitu hladu pod hradbami středověkého města a záblesků z večera v hospůdce pod střechou obrostlou vínem. Co se stalo s Norskem? Zůstala z něj pouze chladná voda v jezeře a den, který nechtěl skončit, a ještě radost z piva, které se stihlo koupit těsně před zavřením obchodu, nebo ohromující první pohled na fjord.

„To, co jsem viděl, je moje,“ shrnul ten člověk, náhle ožil a nadšeně se plácl do stehna.

• ČETBA Z CIORANA

Jiný člověk, nesmělý a vlídný, s sebou na služební cesty bral knihu Ciorana, jednu z těch s velmi krátkými texty. V hotelích ji míval na nočním stolku. Hned po probuzení ji namátkou otevřel, aby našel své motto pro nadcházející den. Domníval se, že v Evropě by se všechny hotelové exempláře bible měly co nejrychleji vyměnit za Ciorana. Od Rumunska až po Francii. Že pro věštění budoucnosti ztratila bible veškerý význam. Co máme například z následujícího verše, když ho náhodně nalistujeme o nějakém dubnovém pátku nebo prosincové středě: „Všechno náčiní příbytku pro veškerou bohoslužbu v něm i všechny jeho kolíky a všechny kolíky pro nádvoří budou z bronzu.“ (Ex 27,19) Jak tomu máme rozumět? Kromě toho tvrdil, že na Cioranovi vůbec netrvá. Vyzývavě se na mě podíval a řekl:

„Prosím vás, navrhněte něco jiného.“

Nic mě nenapadlo. V tom okamžiku vytáhl ze svého batohu tenkou knížku, otevřel ji na náhodném místě a rozjasnila se mu tvář.

„Místo toho, abych pozoroval tváře kolemjdoucích, díval jsem se na jejich nohy a všechny uspěchané lidi jsem vedl ke spěšným krokům — ale k čemu. A zdálo se mi jasné, že naše poslání spočívá ve víření prachu při hledání nějakého nedůležitého tajemství,“ přečetl se zadostiučiněním.

• KUNICKI. VODA I

Je před polednem, neví přesně, kolik je hodin, nepodíval se na hodinky, ale zdá se, že nečeká déle než čtvrthodinu. Pohodlně se opírá o sedadlo a přivírá oči; ticho je pronikavé jako vysoký tón, nemůže se soustředit. Ještě neví, že to ticho zní na poplach. Posunuje si sedadlo dozadu a natáhne nohy. Hlava ho tíží, tělo následuje její tíhu, upadá do bílého rozehřátého vzduchu. Nepohne se, počká.

Určitě vykouřil cigaretu, možná dokonce dvě. Po několika minutách vystoupil z auta a vymočil se do příkopu. Zdá se, že ho neminul žádný vůz, ale teď si tím není jistý. Potom se vrátil dovnitř a napil se vody z plastové láhve. Nakonec začal být netrpělivý. Divoce zatroubil a ohlušující zvuk urychlil vlnu zlosti, která ho přivedla zpátky na zem. Od této chvíle už všechno vidí jasněji: vydal se za nimi stezkou a roztržitě si představoval slova, která za chvíli řekne: „Co tady, sakra, tak dlouho děláš? Co to vyvádíš?“

Olivový háj, suchý jako pepř. Tráva chrastí pod botami. Mezi pokroucenými olivovníky rostou divoké ostružiny; mladé výhonky se pokoušejí vklouznout na stezku a chytit ho za nohu. Všude je spousta odpadků: papírové kapesníky, ohavnosti dámských vložek, mouchami okupované lidské exkrementy. Ostatní také zastavují u cesty, aby si odskočili. Nenamáhají se zajít hlouběji do porostu, spěchají, dokonce i tady.

Žádný vítr. Žádné slunce. Bílé nepohyblivé nebe připomíná střechu stanu. Vedro. Částečky vody se roztahují vzduchem a všude je cítit vůně moře — elektrizující, ozónová, rybí.

Vidí pohyb, ale ne tam, mezi stromky, ale tady, pod nohama. Na cestičku vychází obrovský černý brouk; chvíli zkoumá tykadly vzduch, zastaví se, zřejmě si uvědomuje lidskou přítomnost. Bílé nebe se v jeho dokonalém pancíři odráží jako mléčná skvrna a Kunickému se na chvíli zdá, že se na něho ze země dívá zvláštní oko, které nepatří žádnému tělu, oko svévolné a lhostejné. Kunicki nepatrně šťouchne špičkou sandálu do země. Brouk přebíhá cestičku, šelestí po suché trávě. Mizí v ostružinách. To je všechno.

Kunicki kleje, vrací se k autu a po cestě doufá, že se i s chlapcem už nějakou oklikou vrátila, ano, je si tím jistý. Řekne jim: „Hledám vás už hodinu! Kde, sakra, jste?“

Řekla: „Zastav.“ Když zastavil, vystoupila a otevřela zadní dveře. Odpoutala malého ze sedačky, vzala ho za ruku a společně odešli. Kunicki neměl chuť vycházet, chtělo se mu spát, cítil se unavený, i když ujeli teprve pár kilometrů. Podíval se na ně koutkem oka, bez zájmu, nevěděl, že se má dívat. Teď se snaží vyvolat ten rozmazaný obraz, zaostřit ho, přiblížit, zadržet. Vidí je, jak jdou skřípající stezkou, zezadu. Ona má asi světlé plátěné kalhoty a černou halenku, malý tričko se slonem, ale to ví jen proto, že mu ho ráno sám oblékal. Když jdou, něco si povídají, neslyší co, nevěděl, že má poslouchat. Mizí mezi olivovníky. Neví, jak dlouho to trvá, ale ne dlouho. Čtvrthodinku, možná trochu více, ztrácí se v čase, nedíval se na hodinky. Nevěděl, že má kontrolovat čas. Nesnášel, když se ho ptala: „Na co myslíš?“ Odpovídal, že na nic, ale nevěřila mu. Říkala, že nemůže nemyslet, urážela se. Ale ano — teď cítí Kunicki něco jako zadostiučinění — dokáže na nic nemyslet. Umí to.

Přece jen potom náhle zastaví uprostřed ostružinové buše, znehybní, jako by jeho tělo, sahající k oddenkům ostružin, mimovolně našlo rovnováhu. Ticho doprovází bzučení much a šum v hlavě. Na okamžik se vidí seshora: muž v banálních safari kalhotách, v bílé košili, s malou lysinou na temeni hlavy, zarostlý uprostřed křovin, vetřelec, host v cizím domě. Člověk na ráně, uprostřed chvilkového příměří v bitvě, které se účastní i rozpálené nebe i popraskaná země. Zmocňuje se ho strach; chtěl by se okamžitě skrýt, schovat ve voze, ale tělo ho ignoruje — nemůže pohnout nohou, přinutit se k pohybu. Udělat krok — nemyslel si, že je to tak těžké; zpřetrhala se všechna spojení. Noha v sandálu je kotvou, která ho drží na zemi, uvízl. Vědomě, s námahou, překvapen sám sebou, ji nutí k pohybu. Neexistuje jiný způsob, jak opustit tento rozehřátý prostor bez hranic.

Přijeli 14. srpna. Trajekt ze Splitu byl plný — spousta turistů, ale většinou místní lidé. Vezli nákupy z pevniny, je tam levněji. Ostrovy jsou na úrodu skoupé. Turisty bylo možné snadno rozpoznat, protože když začalo slunce neodvratně klesat k moři, přešli na pravobok a mířili na nebe objektivem. Trajekt pomalu míjel roztroušené ostrovy a potom se zdálo, že vypluli na otevřené moře. Nepříjemný pocit, kratičký, nedůležitý okamžik paniky.

Bez problémů našli svůj penzion, jmenoval se Poseidon. Majitel, vousatý Branko, v tričku s mušlí, si nechal říkat jménem. Doprovodil je do prvního patra úzkého kamenného domu přímo u moře, poplácával Kunického důvěrně po zádech a pyšně jim ukázal byt. K dispozici měli dvě ložnice a malou rohovou kuchyňku zařízenou tradičně skříňkami z laminované dřevotřísky. Okna směřovala přímo na pláž a na širé moře. Pod jedním z nich právě vykvetlo agáve — květ utkvěl na silné lodyze a triumfálně se vznášel nad vodou.

Vytahuje mapu ostrova a zvažuje možnosti. Mohla ztratit orientaci a jednoduše vyjít na cestu na jiném místě. Určitě teď stojí někde jinde, možná si zastaví nějaké auto a pojede — ale kam? Na mapě vidí, že cesta na Visu vede klikatě celým ostrovem, že po ní lze jezdit dokola a nikdy nesjet k moři. Tak si také před několika dny Vis prohlíželi. Pokládá mapu na její sedadlo, na kabelku a dává se do pohybu. Jede pomalu, dívá se mezi olivovníky. Ale po několika kilometrech se krajina mění: olivový háj ustupuje kamenitým úhorům porostlým suchou trávou a ostružinami. Bílé vápencové kameny jsou vyceněné jako obrovské zuby, které poztrácel nějaký obr. Vrací se po pár kilometrech. Po pravé straně teď vidí omamně zelené vinice a na nich co chvíli malé chatky na nářadí — prázdné a ponuré. V nejlepším případě zabloudila, ale možná se jí udělalo špatně, jí nebo malému, je tak dusno, tak horko. Možná potřebují okamžitou pomoc a on, místo aby něco dělal, jezdí tam a zpátky po cestě. Ano, je hloupý, že to pochopil až teď. Srdce mu začíná bít silněji. Možná dostala úpal. Nebo si zlomila nohu.

Vrací se a několikrát zatroubí. Projíždějí dvě německá auta. Kontroluje čas; uběhlo už skoro půldruhé hodiny, což znamená, že trajekt už odplul. Spolkl auta, zavřel vrata a vydal se na moře, bílá mohutná loď. Každou minutou je dělí stále větší plocha lhostejného moře. Kunicki má předtuchu, z níž se mu svírá hrdlo, předtuchu něčeho, co má spojitost s těmi odpadky u silnice, s mouchami a lidskými výkaly. Pochopil. Ztratili se. Zmizeli oba. Ví, že nejsou mezi olivovníky, ale přesto tam běží po vyschlé stezce a volá je. Už nevěří, že odpoví.

Čas poobědové siesty, městečko je skoro prázdné. Na pláži, téměř u cesty, pouštějí tři ženy modrého draka. Když parkuje, dobře je vidí. Jedna z nich má světlé krémové kalhoty, které jí obepínají tlusté půlky.

Branka nachází u stolku nevelké kavárny. Sedí tam se dvěma jinými muži. Pijí pálenku s ledem, jako whisky. Když ho Branko uvidí, usměje se, překvapeně.

„Zapomněl jsi něco?“ptá se.

Přisouvá mu židli, ale on si nesedne. Chce mu všechno říct popořadě, přechází do angličtiny, zároveň se někde v jiné části hlavy zamýšlí nad tím, co by se v takové situaci dělalo, kdyby to byl film. Říká, že zmizeli, Jagoda a malý. Říká kde a kdy. Říká, že je hledal a nenašel. Pak se Branko ptá:

„Pohádali jste se?“

Odpovídá po pravdě, že ne. Dva muži dopíjejí pálenku. Také by si dal. Cítí v ústech tu ostře nasládlou chuť. Branko bere pomalu ze stolu krabičku cigaret a zapalovač. Ostatní také vstávají, těžkopádně, jako by se soustřeďovali před válkou a možná by tu prostě jenom raději zůstali sedět ve stínu markýzy. Pojedou tam všichni, ale Kunicki trvá na tom, že nejdřív musí informovat policii. Branko váhá. Jeho černé vousy protkávají šedivé chlupy. Na žlutém tričku se červená obrázek mušle a nápis Shell.

„Možná šla k moři?“

Možná. Dohodli se: Branko a Kunicki se vrátí na tamto místo a druzí dva půjdou na stanici, aby zavolali do Visu. Branko vysvětluje, že v Komiži je pouze jeden policista, že skutečná policejní stanice je ve Visu. Na stolku zůstávají sklenice s rozpouštějícím se ledem.

Kunicki bez problémů poznává malou zátoku u cesty, kde předtím stál. Zdá se mu, že to bylo už strašně dávno, čas teď plyne jinak, je hustý a trpký, skládá se ze sekvencí. Zpoza bílých mraků vychází slunce, náhle se udělá horko.

„Zatrub,“ říká Branko a Kunicki stiskne klakson.

Zvuk je dlouhý, žalostný, jako hlas zvířete. Umlká a rozbíjí se v miniaturních ozvěnách cikád.

Vyrážejí do buše olivovníků, občas na sebe volají. Potkávají se teprve u vinice a po krátké poradě se rozhodnou projít ji celou. Procházejí stinnými řadami, volají ztracenou ženu: „Jagodo, Jagodo!“ Kunicki si uvědomuje význam toho jména, už na něj zapomněl, a náhle se mu zdá, že se účastní pradávného rituálu, tak groteskního. Zpod keříků visí nalité tmavěfialové hrozno, perverzní, zmnohonásobnělé výrůstky bradavek, a on bloudí v listnatých labyrintech a křičí: „Jagodo, Jagodo.“ Na koho ale? Koho hledá?

Musí se na chvíli zastavit, píchá ho v boku; sklání se ke kolenům mezi řádky rostlin. Noří hlavu do stinného chladu, listím ztlumený hlas Branka umlká a Kunicki teď slyší bzučení much — známou osnovu ticha.

Za vinicí začíná další, je oddělená pouze úzkou cestičkou. Zůstávají stát a Branko volá z mobilu. Opakuje dvě slova „žena“ a „dijete“ — jenom tomu je Kunicki schopen porozumět. Slunce oranžoví; velké, oteklé, slábne. Za chvíli bude možno podívat se mu do tváře. Vinice zase získávají intenzivní tmavozelenou barvu. Dvě lidské figurky stojí bezradně v pruhovaném zeleném moři.

Za soumraku je už na cestě několik aut a skupinka mužů. Kunicki sedí v autě z nápisem Policija a s pomocí Branka odpovídá na chaotické otázky velkého zpoceného policisty. Mluví jednoduchou angličtinou. „We stopped. She went out with the child. They went right, here,“ ukazuje rukou. „I was waiting, let’s say, fifteen minutes. Then I decided to go and look for them. I couldn’t find them. I didn’t know what has happened.“ Dostal zteplalou minerálku, lačně ji pije. „They are lost.“ A potom ještě jednou dodává: „lost“. Policista někam volá z mobilu. „It is impossible to be lost here, my friend,“ říká mu, zatímco čeká na spojení. Kunického udeřilo do uší to „my friend“. Potom se hlásí vysílačka. Než se vydají v neuspořádané rojnici do hlubin ostrova, uplyne ještě hodina.

Mezitím se slunce spouští nad vinice, a když vyjdou na sám vrchol, ukáže se, že se už dotýká moře. Jsou náhodnými svědky operní zdlouhavosti jeho západu. Nakonec lidé rozsvěcují baterky. Už potmě scházejí na vysoký, divoký břeh ostrova, kde je spousta malých zátočin, a kontrolují dvě z nich, v každé stojí kamenné domky, které jsou obývané excentričtějšími turisty, kteří nemají rádi hotely a raději si zaplatí za to, že nemají tekoucí vodu a elektřinu. Lidé vaří na kamnech nebo s sebou mají plynové bomby. Loví ryby, které putují z moře přímo na rošt. Ne, nikdo neviděl ženu s dítětem. Za chvíli budou večeřet — na stolech se objevují chléb, sýry, olivy a ubohé ryby, které se ještě v poledne oddávaly svým bezmyšlenkovitým činnostem v moři. Čas od času volá Branko do hotelu v Komiži — Kunicki ho o to prosí, protože má tušení, že zabloudila a nakonec se vrátila jinou cestou. Ale Branko ho po každém telefonátu poplácává po zádech.

Kolem půlnoci se skupina mužů rozešla a mezi nimi jsou ti dva, které Kunicki viděl u stolku v Komiži. Teď, při loučení, se představují: Drago a Roman. Jdou společně k autu. Kunicki je jim vděčný za pomoc, neví, jak jim to říct, zapomněl, jak je chorvatsky „děkuji“; musí to být něco jako „djakuju“, „djakuje“ nebo tak nějak. Vlastně by při troše dobré vůle mohli společně vytvořit nějaký slovanský slovníček, sadu podobných, pomocných slovanských slov, používaných bez gramatiky, místo používání toporné a zjednodušené angličtiny.

V noci připlouvá k jejich domu loď. Všichni musejí být evakuováni, povodeň. Voda už sahá do prvního patra domu. V kuchyni se prodírá přes škvíry mezi kachličkami a teplými pramínky vytéká z elektrických zásuvek. Knihy otekly vlhkem. Jednu otvírá a vidí, že písmena se roztékají jako makeup a zanechávají po sobě prázdné rozmazané stránky. Ukazuje se, že všichni už odpluli s předcházejícím transportem, zůstal jen on.

Ve snu slyší z nebe padat lenivé kapky vody, které se za chvíli mění v krátký prudký liják.

• BENEDICTUS QUI VENIT

Duben na dálnici, šmouhy červeného slunce na asfaltu, svět pečlivě přikrytý polevou z nedávného deště — velikonoční bábovka. Na Velký pátek, za soumraku, někde mezi Belgií a Holandskem, jedu autem — nevím to přesně, protože hranice zmizela, byla vymazána, nepoužívaná. Rádio vysílá Rekviem. U „Benedictus“ se podél dálnice rozsvěcují světla, jako by rádiem náhodně předané požehnání nabylo právní moci.

Ale ve skutečnosti to mohlo znamenat, že už jsem v Belgii, kde se stalo milým zvykem osvětlovat poutníkům všechny dálnice.

• PANOPTIKUM

Panoptikum a kunstkamera, jak jsem se dozvěděla z průvodce po muzeích, předcházely muzeím. Byly to výstavy sbírek všech druhů, které jejich majitelé přiváželi z delších i kratších cest.

Za zapamatování však stojí, že panoptikonem nazval Bentham svůj geniální systém hlídání vězňů; chtěl vytvořit zvláštní konstrukci, v níž by byli všichni vězni neustále na očích.

• KUNICKI. VODA II

„Ostrov není zase tak velký,“ říká ráno Djurdžice, žena Branka, a nalévá mu do šálku silnou hustou kávu.

Všichni to opakují jako mantru. Kunicki chápe, co se mu snaží říct, sám to ví, ostrov je malý, aby se tady člověk ztratil. Má jen o málo více než deset kilometrů na délku a pouze dvě větší osady, města Vis a Komiž. Lze ho důkladně propátrat, centimetr po centimetru, jako šuplík. A lidé v obou městech se dobře znají. Noci jsou teplé, na polích roste vinná réva a fíky jsou už skoro zralé. I kdyby zabloudili, nic se jim nestane, neumřou hladem ani zimou, nesežere je divoká zvěř. Stráví noc na suché, rozehřáté trávě, pod olivovníkem, uslyší šum moře. Z každého místa to není více než tři, čtyři kilometry k silnici. Na polích stojí kamenné domky se sudy na víno, s vinnými lisy, některé jsou vybavené jídlem a svíčkami. Na snídani sní hrst zralých hroznů nebo normální jídlo u turistů v zátokách.

Schází k hotelu, kde na něj už čeká policista, ale jiný, mladší. Kunicki chvíli doufá, že přišel s dobrými zprávami, ale on ho žádá o pas. Pozorně sepisuje údaje, říká, že je budou hledat také v přístavu, ve Splitu. A na ostatních okolních ostrovech.

„Mohla jít podél břehu,“ vysvětluje.

„Neměla peníze. No money. Všechno je tady.“ Kunicki mu ukazuje kabelku a vytahuje z ní peněženku, červenou, pošitou korálky. Otevírá ji a strká policistovi před obličej. Ten krčí rameny a zapisuje si adresu v Polsku.

„Kolik má dítě let?“

Kunicki odpovídá, že tři.

Jedou serpentinami na stejné místo, ohlašuje se horký a slunečný den, prosvětlený jako fotografická deska. V poledne z ní veškerý obraz zmizí. Kunicki myslí na možnost pátrání shora, myslí na vrtulník, protože ostrov je přece skoro nahý. Myslí také na čipy, které se dávají zvířatům, stěhovavým ptákům, čápům a jeřábům, a není jich dost pro lidi. Všichni by měli mít takový čip, pro vlastní bezpečnost; potom by bylo možné sledovat každý lidský pohyb na internetu — cesty, zastávky, bloudění. Kolik by se jich mohlo zachránit před smrtí! Před očima má obraz z monitoru počítače — barevné čáry, které by vyznačovali lidé, stopy, znamení. Kruhy a elipsy, labyrinty. Možná také nekonečné osmičky, možná nepovedené, náhle přerušené spirály.

Pes. Černý vlčák; dávají mu její svetr ze zadního sedadla. Pes čichá kolem vozu a potom vyráží cestičkou mezi olivovníky. Kunicki najednou ožije, za chvíli bude všechno jasné. Utíkají za psem. Vlčák se zastavuje tam, kde patrně vykonávali potřebu, i když tu není žádná stopa. Je spokojený sám se sebou, ale to přece, pse, není všechno. Kde jsou lidé, kam šli? Pes nerozumí tomu, co se od něho žádá, ale pak vyráží dále, úplně na druhou stranu, podél cesty, vzdaluje se vinicím.

Takže šla podél cesty, myslí si Kunicki, musela se splést. Mohla vyjít jinde a čekat na něho několik set metrů odtud. Ale jak to, že neslyšela troubení? A potom? Možná je někdo svezl, ale když se ještě nenašli, kam je mohl ten někdo svézt? Někdo. Nejasná, rozmazaná ramenatá postava. Silný krk. Únos. Omráčil je a zavřel do kufru auta? Převezl trajektem na pevninu, teď jsou v Záhřebu nebo v Mnichově nebo kdekoli. A jak překročil hranice se dvěma lidmi v bezvědomí?

Avšak pes hned zatáčí k osamělé úžlabině ubíhající šikmo od cesty, k dlouhé kamenité průrvě, a běží po ní dál, po kamení. Tam začíná malá, zanedbaná stará vinice a na ní vidí kamenný dům, podobný stánku s novinami, přikrytý zrezavělým vlnitým plechem. Před dveřmi leží kupka suchých výhonků révy, asi na spálení. Pes pobíhá okolo domu a vrací se ke dveřím. Dveře jsou zavřené na závoru — dívají se na to udiveně. Vítr navál na práh větvičky. Je jasné, že tudy nikdo nemohl vejít. Policista nahlíží dovnitř přes špinavé okenní tabule a potom začíná třást oknem, silněji a silněji, až jej vyrazí. Nahlížejí tam všichni, do nosu udeří pach ztuchliny a moře, všudypřítomný.

Vysílačky šumí, pes dostává napít a znovu mu přikazují očichat svetr. Oběhne třikrát kolem domu, vrací se na cestu a potom se zaváháním vyráží dál stejnou cestou, ve směru nahých, pouze místy suchou trávou porostlých skal. Ze srázu je vidět moře. Stojí tam všichni, kteří hledají. S tvářemi obrácenými k vodě.

Pes ztrácí stopu, vrací se, nakonec si lehá uprostřed stezky.

„To je zato jer po noči padala kiša,“ říká někdo chorvatsky a Kunicki dobře rozumí, že jde o noční déšť.

Přichází Branko a bere ho s sebou na pozdní oběd. Policie ještě zůstává, ale oni sjíždějí do Komiže. Skoro nemluví. Kunicki si uvědomuje, že Branko asi neví, co by mu řekl, a k tomu ještě v cizím jazyce, anglicky. Tak dobře, ať nic neříká. V restauraci přímo u moře si objednávají smaženou rybu, není to ani restaurace, ale kuchyně Brankových známých. Všichni tady jsou jeho známí, dokonce jsou si podobní, mají ostřejší rysy, tváře jakoby ošlehané větrem, kmen mořských vlků. Branko mu nalévá víno a přemlouvá ho, aby se napil. Sám ho taky vypije jedním douškem. Potom mu nedovoluje zaplatit. Zvoní mu telefon.

„They manage to get a helicopter, an airplane. Police,“ říká Branko.

Dohodnou se na plánu výpravy podél břehů ostrova, Brankovou lodí. Kunicki volá do Polska, rodičům, slyší přiškrcený, zvláštní hlas otce, říká mu, že musí ještě tři dny zůstat. Neřekne pravdu. Všechno je v pořádku, prostě ještě musí zůstat. Volá také do práce, že má nějaké problémy, a žádá ještě o tři dny dovolené. Neví, proč říká tři dny.

Čeká na Branka v přístavu. Objevuje se znovu ve svém tričku se znakem červené mušle, ale v novém, čistém, asi jich má hodně. Mezi přivázanými loděmi najdou malý kutr. Modrá písmena neuměle napsaná na boku lodi prozrazují jméno: Neptun. V tom okamžiku si Kunicki vzpomíná, že trajekt, kterým sem přijeli, se jmenoval Poseidon. A hodně jiných věcí, barů, obchodů, lodí se jmenuje Poseidon. Nebo Neptun. Ta dvě jména moře vyhazuje jako mušle. Zajímavé, jak si u boha zařídili copyright. Čím mu platí?

Usazují se v kutru, je malý, těsný, spíš je to motorová loď s dřevěnou kabinkou, ledabyle stlučenou z desek. Branko schovává láhve s vodou, prázdné i plné. V některých je víno z jeho vinice, bílé, dobré, silné. Každý tady má svou vinici a své víno. Branko vytahuje motor a připevňuje ho na zádi lodi. Naskakuje napotřetí a od této chvíle na sebe musí křičet. Hluk je nesnesitelný, ale už po chvíli si na něj mozek zvyká, jako na teplé zimní oblečení, které dělí tělo od zbytku světa. V hluku se pomalu vynořuje obraz zmenšující se zátoky a přístavu. Kunicki si všímá domu, ve kterém bydleli, a dokonce i okna v kuchyni a květu agáve rozpačitě vystřelujícího k nebi jako zkamenělý ohňostroj, triumfální ejakulace.

Před jeho očima se všechno scvrkává: domy do tmavé nepravidelné linky a přístav do chaotické bílé skvrny, propletené čárami stožárů; zato nad městečkem vyrůstají hory, nahé, šedé, pokropené zelení vinic. Rostou, jsou větší a větší. Zevnitř ze silnice se ostrov zdál být malý, teď je vidět jeho síla; hrouda skal uložená do monumentálního kužele, pěst trčící z vody.

Když zatáčejí doleva a vyplouvají ze zátoky na širé moře, břeh ostrova se zdá být strmý, hrozivý.

Zdrojem hluku jsou bílé hřbety vln bijící o skály a ptáci, zneklidnění přítomností lodě. Když na cestě zpět zapínají motor, ptáci vyplašeně mizí. A ještě — svislá čára tryskáče, který rozpáral nebe na dvě plachty. Letadlo letí na jih.

Dali se do pohybu. Branko zapaluje dvě cigarety a jednu podává Kunickému. Kouří se jim těžko, zpod přídě lodi prskají malé kapky vody a na všem se usazují.

„Dívej se na vodu,“ křičí Branko. Na všechno, co plave.

Když se blíží do zátoky s jeskyní, vidí helikoptéru — letí v opačném směru. Branko si stoupne doprostřed lodi a mává. Kunicki se dívá na stroj, je skoro šťastný. Ostrov není velký, říká si posté, shora se na něm před pohledem velké mechanické vážky nic neschová, všechno bude vidět jako na talíři.

„Plujme k Poseidonu,“ křičí na Branka, ale ten si není jistý.

„Tam se nedá proplout,“ vykřikuje.

Přesto loďka zatáčí a zpomaluje. Vplouvá mezi skály s vypnutým motorem.

Tato část ostrova by se taky měla jmenovat Poseidon, jako všechno, myslí si Kunicki. Bůh si tady postavil vlastní chrámy: lodě, jeskyně, sloupy. Linie jsou nepředvídatelné, rytmus falešný a nepravidelný. Mokré černé lávové skály se lesknou, jakoby by byly pokryté řídkým temným kovem. Teď, za soumraku, ohromují smutkem, kvintesence opuštěnosti, tady se nikdy nikdo nemodlil. Kunicki má náhle dojem, že vidí pravzory lidských kostelů, že sem by měly přijíždět všechny zájezdy, než pojedou do Remeše, do Chartres. Chce se o tento objev podělit s Brankem, ale hluk je příliš velký, aby mohl mluvit. Vidí jinou, větší loď s nápisem: Policie. Split. Pluje podél příkrého břehu. Lodě připlouvají k sobě a Branko rozmlouvá s policisty. Žádné stopy, nic. Aspoň tak usuzuje Kunicki, protože vrčení motoru přehlušuje hovor. Asi se dorozumívají pohybem úst a klidným, bezradným pohybem ramen, který se nehodí k jejich bílým policejním košilím s nárameníky. Ukazují, aby se vrátili, protože se za chvíli setmí. Kunicki slyší jenom: „Vraťte se.“ Branko přidává plyn, zní to jako výbuch. Voda ztoporní, mořem se rozbíhají vlny, droboučké jako mravenčení.

Příjezd na ostrov vypadá úplně jinak než ve dne. Nejdříve vidí rozzářená světla, která se od sebe každou chvíli stále více odtrhují a formují řady. Rostou v zapadajícím šeru, oddělují se. Jsou různá — jiná jsou světla jachet připlouvajících k nábřeží a jiná v oknech domů; jiné jsou osvětlené štíty a jiná pohyblivá světla aut. Bezpečný pohled osvojeného světa.

Nakonec Branko vypíná motor a loďka přiráží ke břehu. Kýl lodi neočekávaně dře o kameny — připluli na malou městskou pláž, těsně u hotelu, daleko od přístavu. Teď se Kunicki domýšlí proč. Na rampě, přímo u pláže stojí policejní vůz, dva muži v bílých košilích zjevně čekají na ně.

„Asi s tebou chtějí mluvit,“ říká Branko a přivazuje loď. Kunicki náhle slábne, bojí se, co může uslyšet. Že našli těla. Toho se bojí. Jde k nim s roztřesenými koleny.

Chválabohu, jde o běžný výslech. Nemají nic nového. Ale uběhlo tolik času, věc se stala vážnou. Vezou ho stejnou, jedinou cestou na ostrově do Visu, na stanici. Je už tma, ale zřejmě dobře znají cestu, protože nezpomalují ani v zatáčkách. Rychle míjejí tamto místo.

Na stanici na něho čekají. Tlumočník, vysoký, pohledný muž, který mluví špatnou polštinou — přivezli ho ze Splitu —, a ještě poručík. Kladou mu rutinní otázky, lhostejně, a jemu dochází, že se stal podezřelým.

Odvážejí ho do hotelu. Vystupuje a udělá pohyb, jako by vcházel dovnitř. Jenom to předstírá. Čeká v tmavé chodbě, až odjedou, až utichne vrčení motoru auta, a vychází na ulici. Jde k největšímu shluku světel, k promenádě u přístavu, kde jsou všechny kavárny a restaurace. Už je pozdě, a přestože je pátek, není tady plno; musí být jedna, dvě hodiny v noci. Mezi spoustou hostů u stolečků hledá pohledem Branka, ale nevidí ho, nenachází tričko s mušlí. Nějací Italové, celá rodina, dojídají, vidí také dva starší lidi, něco srkají slámkou a pozorují hlasitou italskou rodinu. Dvě světlovlasé ženy, důvěrně k sobě nakloněné, se dotýkají rameny, zaměstnané hovorem. Místní muži, rybáři, nějaký pár. Jaká úleva, že si ho nikdo nevšímá... Jde okrajem stínu, přímo u nábřeží, cítí vůni ryb a teplý, slaný závan větru od moře. Má chuť zabočit nahoru, do jedné z uliček vedoucích k Brankovu domu, ale nesmí, Branko určitě spí. Sedá si k malému stolku na okraji zahrádky, číšník ho ignoruje.

Pozoruje muže, kteří se scházejí u vedlejšího stolku. Sedají si a přistavují jednu židli, je jich pět. Než stačí přijít číšník, než stihnou objednat pití, už je spojuje neviditelné přátelství.

Jsou různě staří, dva z nich mají husté vousy, ale všechny tyto rozdíly zmizí v kruhu, který už mimoděk utvořili. Mluví, ale není důležité, co říkají — mohlo by to vypadat, že se připravují na společný zpěv, trénují hlasy. Smích vyplňuje prostor uprostřed kruhu — vtipy, dokonce i ty dobře známé, jsou vítané, přímo žádané. Je hluboký, vibrující, podmaňuje si prostor a přikazuje utichnout turistům u vedlejšího stolku — vyplašeným ženám ve středním věku. Přitahuje zvědavé pohledy.

Připravují si obecenstvo. Příchod číšníka s tácem nápojů je předehrou a číšník, mladý chlapec, se stává konferenciérem, který uvádí tanec, operu. Ožívají, nějaká ruka se zvedá a ukazuje mu místo — tady. Chvíle ticha a skleněné okraje putují k ústům. Některým z nich, těm nejnetrpělivějším, se nepodaří nezavřít oči, úplně jako v kostele, když kněz udělující pomazání klade na vyplazený jazyk bílý oplatek. Svět je připraven se převrátit — pouze podlaha je podle dohody pod nohama a strop nad hlavou, tělo už nepatří jenom sobě, ale je součástí živého řetězu, kouskem živého kruhu. Ano, a teď putují sklenky k ústům, samotný okamžik jejich vyprázdnění je skoro neviditelný, odehrává se v bleskovém seskupení, s chvilkovou vážností. Od této chvíle se jich budou muži držet — sklenek. Těla sedící u stolku se začnou otáčet, vršky hlav budou kreslit ve vzduchu kruhy, nejprve menší, potom větší. Budou se překrývat a tvořit nové oblouky. Nakonec povstanou ruce, nejprve vyzkoušejí svoji sílu ve vzduchu, v gestech, kterými se ilustrují slova, a potom poputují k pažím kamarádů, k jejich ramenům a zádům, plácajíce je. Budou to ve své podstatě milostné dotyky. Sbližování rukou a zad není vtíravé, je to tanec.

Kunicki se závistivě dívá. Chtěl by vystoupit ze stínu a přidat se k nim. Takovou intenzitu nezná. Bližší je mu sever, kde je společnost mužů nesmělejší. Ale na jihu, tam, kde slunce a víno rychleji a nestydatěji otevírá těla, se tento tanec stává zcela reálným. Po hodině už se první tělo sesouvá a zastavuje se o opěradlo židle.

Kunického udeří do zad teplá ruka nočního vzduchu, postrkuje ho ke stolkům, jako by ho přemlouvala: „Pojď, tak pojď.“ Chtěl by se k nim přidat, kamkoli půjdou. Chtěl by, aby ho vzali s sebou.

Do hotýlku se vrací neosvětlenou částí promenády, dává si pozor, aby nevystoupil ze tmy. Než vejde na úzké a dusné schodiště, nadechne se a chvíli stojí bez pohybu. Později stoupá po schodech, nahmatává ve tmě zdi a najednou padne oblečený na postel, na břicho, jako by ho někdo střelil do zad a on malou chvíli kontemploval a potom umřel.

Vstane po několika hodinách, dvou, třech, protože je ještě tma, a po hmatu přichází k autu. Štěkne alarm, auto spiklenecky mrká, roztouženě. Kunicki z něho vytahuje zavazadla, všechna, popořadě. Vynáší kufry nahoru po schodech a hází je na podlahu v kuchyni a v pokoji. Dva kufry a spousta ranců, tašek, košíků, taky ten s proviantem na cestu, celá ploutev v plastovém sáčku, masky, deštník, podložky na pláž a bedna s na ostrově koupeným vínem a s ajvarem, protlakem z papriky, který jim tak zachutnal, a ještě sklenice s olivami. Rozsvěcuje všechna světla a sedí v nepořádku. Potom vezme její kabelku a opatrně vysype její obsah na kuchyňský stůl. Sedá si a pohledem měří hromádku žalostných předmětů, jako by to byla komplikovaná hra mikáda a on byl na tahu — vytáhnout jednu špejli tak, aby se nedotkl dalších. Po chvíli váhání bere do ruky rtěnku a odšroubuje uzávěr. Tmavočervená, jako nová. Nepoužívala ji často. Přičichne k ní. Voní hezky, těžko říct po čem. Sbírá odvahu, bere do ruky každý předmět a pokládá ho zvlášť na stůl. Pas — starý, v modrém obalu, na snímku je mnohem mladší, má dlouhé vlasy, rozpuštěné, s ofinou. Podpis na poslední stránce je rozmazaný, proto ji často zdržují na hranicích. Černý notýsek, zavíraný na gumu. Otvírá ho a obrací stránky — nějaké poznámky, nákres saka, sloupek čísel, vizitka bistra v Polanici, zezadu telefonní číslo, kadeř vlasů, tmavých, dokonce ani ne kadeř, ale jednoduše několik desítek jednotlivých vlasů. Odkládá je na bok. Potom se podívá důkladněji. Kosmetická taška z exotické indické látky, v ní: tmavozelená tužka, pudřenka (není v ní skoro žádný pudr), zelená řasenka, plastové ořezávátko, lesk na rty, pinzeta, zčernalý přetržený řetízek. Nachází ještě lístek do muzea v Trogiru, na zadní straně je nápis, cizí slovo; přibližuje kartičku k očím a s obtížemi čte: καιρός, asi K—A—I—R—Ó—S, ale není si jistý, nic mu to neříká. Na dně je spousta písku.

Mobil, skoro vybitý. Kontroluje poslední hovory — objevuje se převážně jeho vlastní číslo, ale jsou zde i jiná, nic mu neříkají, dvě nebo tři. Přijaté zprávy — pouze jedna — od něho, když se ztratili v Trogiru. „Jsem u fontány na hlavním náměstí.“ Odeslané zprávy — prázdné. Vrací se do hlavního menu, na displeji chvíli svítí nějaká tapeta, potom zhasne.

Balíček načatých papírových kapesníků. Tužka, dvě propisky, jedna žlutá, druhá z nápisem Hotel Merkure. Drobné mince, groše a eurocenty. Peněženka a v ní chorvatské bankovky, ne moc, a polských deset zlotých. Platební karta Visa. Bloček oranžových lístků, ušpiněný. Měděná sponka s jakýmsi antickým vzorem, vypadá, že je polámaná. Dva bonbóny Kopiko. Foťák, digitální v černém pouzdře. Hřebík. Bílá sponka. Zlatý papírek od žvýkačky. Drobky. Písek.

Všechno opatrně ukládá na matnou černou desku, každou věc ve stejné vzdálenosti od druhé. Jde k vodovodnímu kohoutku, pije vodu. Vrací se ke stolu a zapaluje si cigaretu. Potom začíná fotit jejím foťákem, každý předmět zvlášť. Fotografuje pomalu, s posvátnou úctou, na maximální přiblížení, se zapnutým bleskem. Je mu jenom líto, že ten malý přístroj nemůže udělat fotku sebe samotného. On je také důkazem v případu. Potom jde do předsíně, kde stojí tašky a kufry, a každému ze zavazadel udělá jednu fotku. U toho neskončí, vybaluje kufry a začíná fotografovat každý kus oblečení, každý pár bot, každou tubu krému a knížku. Hračky malého. Dokonce vyhazuje z igelitky špinavé prádlo a této neforemné kupce taky udělá snímek.

Najde malou láhev rakije a vypije ji jedním douškem, s foťákem v rukách, nakonec vyfotí prázdnou láhev.

Je už světlo, když vyráží autem směrem k Visu. S sebou má oschlé obložené chleby, které udělala na cestu. V horku se máslo rozteklo, navlhčilo kousky chleba lesknoucí se mastnou vrstvou, tvrdý sýr je okoralý a napůl průhledný jako plast. Sní dva, když vyjíždí z Komiže; ruce si otře o kalhoty. Jede pomalu, opatrně, dívá se do stran, na všechno, co míjí, ví, že má v krvi alkohol. Ale cítí se silný a jistý jako stroj. Nedívá se za sebe, i když ví, že za jeho zády roste metr po metru moře. Vzduch je tak čistý, že z nejvyššího bodu ostrova lze asi vidět břehy Itálie. Prozatím zastavuje v zátočinách a zkoumá všechno kolem, každý papírek, každý odpadek. Má také Brankův dalekohled — prohlíží jím úbočí. Vidí kamenité svahy pokryté vrstvou spálené, zešedlé trávy, vidí keře nesmrtelných ostružin, potemnělých od slunce, křečovitě se zachytávajících dlouhými výhonky o kameny. Bídné, zdivočelé olivovníky s pokroucenými kmeny, kamenné zídky, které zůstaly po opuštěných vinicích.

Asi po hodině sjíždí pomalu jako hlídka policie do Visu. Míjí malý supemarket, kde nakupovali, převážně víno, a za chvíli je ve městě.

Trajekt už přirazil k nábřeží. Je obrovský, velký jako budova, plovoucí panelák. Poseidon. Velká vrata jsou otevřená, u zející jeskyně se postavila řada aut a rozsypaných lidí; za chvíli začnou pouštět. Kunicki si stoupá k zátarasu a prohlíží si skupinku, která si kupuje lístky. Někteří mají batohy, mezi nimi pěkná dívka v barevném turbanu, dívá se na ni, nemůže odtrhnout pohled. Vedle dívky vysoký chlapec se skandinávskými rysy. Jsou zde ženy s dětmi, asi místní, bez zavazadel, nějaký člověk v obleku, s aktovkou. Pár — ona přitulená k jeho hrudi, má zavřené oči, jako by chtěla dospat příliš krátkou noc. A několik aut — jedno nacpané po strop, s německou značkou, dvě italská. A místní náklaďáky — s chlebem, zeleninou, poštou. Ostrov musí žít. Kunicki diskrétně nahlíží dovnitř aut.

Nakonec se řada pohne, trajekt polyká lidi a vozy, nikdo neprotestuje, postupují jako telata. Přijíždí ještě skupina francouzských motorkářů, je jich pět, jsou poslední a také poslušně mizí v tlamě Poseidonu.

Kunicki čeká, až se vrata s mechanickým skřípotem zavřou. Prodavač lístků přibouchne okénko a jde si zapálit cigaretu. Oba jsou svědky toho, jak trajekt s náhlým hlukem odráží od břehu.

Říká, že hledá ženu a dítě, vytahuje z kapsy její pas a strká ho tomu druhému pod nos.

Prodavač se dívá na fotku v pasu, sklání se nad ní. Říká chorvatsky něco ve smyslu: policie už se nás na ni ptala. Nikdo ji tu neviděl — potáhne si z cigarety a dodává: „To není velký ostrov, zapamatoval bych si to.“

Náhle klade Kunickému ruku na rameno, jako by se dávno znali.

„Kávu? Dáš si kávu?“ a ukazuje hlavou na kavárnu v přístavu, která zrovna otevírá.

„Ano, kávu. Proč ne?“

Kunicki si sedá k malému stolku a muž za chvílí přichází s dvojitým espresem. Pijí a mlčí.

„Nedělej si starosti,“ říká. „Tady se nemáš jak ztratit. Tady jsme všichni vidět jako na dlani.“ Mluví a ukazuje otevřenou dlaň přeoranou několika hrubými čárami. Potom mu přináší housku s řízkem a se salátem. Nakonec odchází a zanechává Kunického s nedopitou kávou. Když mizí, Kunicki vydá krátký vzlyk; je jako kus housky, a tak ho polyká, necítí žádnou chuť.

Nemůže se zbavit pocitu, že jsou vidět jako na dlani. Kdo je vidí? Kdo by se měl na ně na všechny dívat, na ostrov na moři, na nitky asfaltových cest z přístavu do přístavu, na v horku rozpuštěných několik tisíc lidí, místních i turistů, setrvávajících v pohybu. V hlavě se mu míhají obrázky satelitních snímků, prý je na nich možné uvidět nápis na krabičce od zápalek. Je to možné? Asi je odtamtud vidět i jeho začínající pleš. Velké studené nebe plné pohybujících se očí neklidných satelitů.

K autu se vrací přes malý hřbitov kolem kostela. Všechny hroby jsou otočené směrem k moři, jako v amfiteátru, takže mrtví pozorují pomalý, opakující se rytmus přístavu. Určitě je bílý trajekt těší, možná ho považují za archanděla, který eskortuje duše v nebeské přepravě.

Kunicki si všimne, že se několik příjmení opakuje. Lidé tady musí být jako kočky — vychovávají se mezi sebou, pohybují se v okruhu několika rodin, zřídkakdy z něj vycházejí. Zastavuje se pouze jednou — vidí malý náhrobek a ani ne dva řádky písmen:

ZORKA 9 II 21–17 II 54

SREČAN 29 I 54–17 VII 54

Nějakou chvíli hledá v datech algebraický pořádek, vypadají jako šifra. Matka a syn. Tragédie obsažená v datech, rozepsaná na etapy. Štafeta.

Konec města. Je unavený, horko dosáhlo vrcholu a oči se mu zalévají potem. Když se autem znovu vzpíná do hloubi ostrova, vidí, že ho ostré slunce mění v nejnepřátelštější místo na zemi. Horko tiká jako časovaná bomba.

Na policii mu nabízejí studené pivo, jako by chtěli pod bílou pěnou ukrýt svoji bezradnost. „Nikdo je neviděl,“ říká mohutný úředník a zdvořile k němu natáčí ventilátor.

„Co budeme dělat?“ ptá se policisty, když stojí ve dveřích.

„Odpočiňte si,“odpovídá.

Ale Kunicki zůstává na stanici a zaposlouchává se do všech telefonických rozhovorů, do zvuků vysílaček, které jsou plné skrytých významů, až pro něho přichází Branko a bere ho s sebou na oběd. Skoro nemluví. Potom se nechá odvézt do hotelu, je slabý a lehá si oblečený na postel. Cítí svůj pot; odpuzující pach strachu.

Leží oblečený uprostřed věcí vytažených ze zavazadel, na zádech. Jeho pohled pozorně zkoumá jejich rozložení, vzájemnou polohu, označené směry, vytvořené figury. Mohla by to být věštba. Dopis pro něho, napsaný ve věci jeho ženy a dítěte, ale především v jeho vlastní věci. Nezná písmo ani znaky, určitě je nepsala lidská ruka. Jejich vztah k němu je jasný, samotný fakt, že se na ně dívá, je podstatný; a to, že je vidí, je velkým tajemstvím, že se vůbec může dívat a vidět. Tajemstvím je, že je.

• VŠUDE A NIKDE

Když se vydávám na cestu, mizím z map. Nikdo neví, kde jsem. V bodě, ze kterého jsem vyšla, nebo v bodě, ke kterému mířím? Existuje vůbec nějaké „mezi“? Jestlipak jsem jako ztracený den, když letím na východ, a nalezená noc, když na západ? Jestlipak pro mě platí stejný zákon, na nějž je hrdá kvantová fyzika — že částice může současně existovat na dvou místech? Nebo jiný, o němž ještě nic nevíme a který není prokázaný — že můžeme na jednom a stejném místě dvakrát neexistovat.

Myslím si, že takových jako já je hodně. Zmizelých, nepřítomných. Zjevují se náhle na terminálech příletů a začínají existovat, když jim úředníci dají do pasu razítko anebo když jim vlídný recepční v nějakém hotelu vtiskne do ruky klíč. Určitě už objevili svoji nestálost a závislost na místech, částech dne, jazyku nebo městě a jeho atmosféře. Plynulost, mobilita, podléhání iluzím — právě to znamená být civilizovaný. Barbaři necestují, oni si jdou jednoduše za svým cílem nebo pořádají nájezdy.

Podobně smýšlí žena, která mi nabízí bylinkový čaj z termosky, když obě čekáme na autobus z nádraží na letiště; dlaně má pomalované henou, komplikovanými vzory, které se den ze dne stávají nečitelnějšími. Když nastupujeme, dělá mi přednášku na téma času. Říká, že usedlé národy, zemědělské, dávají přednost kruhovému času, ve kterém se každá událost musí vrátit na svůj vlastní začátek, svinout se do embrya a zopakovat proces dospívání a smrti. Ale nomádi a kupci, když se vydávají na cesty, si pro sebe museli vymyslet jiný čas, který by více vyhovoval putování. Je to lineární čas, je užitečnější, protože je to míra směřování k cíli a nárůstu procent. Každý okamžik je jiný a nikdy se nezopakuje, je tudíž nakloněn riziku a braní plnými hrstmi, využívání chvíle. Avšak v podstatě to byl smutný objev — když je změna v čase neodvratitelná, ztráta a smutek se stávají čímsi každodenním. Proto jim z úst nikdy nevycházejí taková slova jako „zbytečný“ a „vyčerpaný“.

„Zbytečná námaha, vyčerpaná konta,“ směje se ta žena a skládá pomalované dlaně za hlavu.

Říká, že jediným způsobem přežití v roztaženém lineárním čase je zachování si odstupu, tanec, jehož krok spočívá v přibližování se a vzdalování, krok dopředu, krok dozadu, jednou nalevo, jednou napravo — krok, který se lehce zapamatuje. A čím větším se stává svět, tím větší odstup si lze takovým způsobem vytančit — emigrovat za sedmero moří, za dva jazyky, za jedno celé náboženství.

Já mám ale na téma času jiný názor. Čas všech cestujících, to je spousta časů v jednom, celá množina. Je to čas ostrovní, souostroví pořádku v oceánu chaosu, je to čas, který produkují hodiny na nádražích, všude jiný, čas dohodou, poledníkový, proto by ho nikdo neměl brát zbytečně vážně. Hodiny mizí v letícím letadle, úsvit přichází bleskově a už mu šlape na paty poledne a večer. Hektický čas velkých měst, kam se přijíždí pouze na chvíli, vydat se do zajetí nějakého večera, a líný čas z letadla viděných neobydlených rovin.

Myslím si taky, že svět je uvnitř, v brázdě mozku, v šišince, věcí v krku jako glóbus. Vlastně bychom ho mohli vykašlat a vyplivnout.

• LETIŠTĚ

Velká letiště nás shromažďují, slibují přestup na další letadlo; seznam spojení a řádů ve službách dopravy. Ale i kdybychom už v následujících dnech neměli nikam cestovat, stojí za to seznámit se blíže s každým z nich.

Dříve byla umísťována na periferie měst, jako jejich doplnění, jako nádraží. Dnes se už ale natolik emancipovala, že mají vlastní identitu. Zanedlouho budeme moci říct, že to byla města, která se připojila k letištím a mají povahu pracovních míst a ložnic. Je přece známo, že opravdový život se odehrává v pohybu.

V čem jsou dnes letiště horší než obyčejná města? Pořádají se na nich zajímavé umělecké výstavy, jsou tam konferenční centra, festivaly a přehlídky. Najdeme tam zahrady a korza, provádí se osvěta. V Schipholu si lze prohlédnout pěkné Rembrandtovy kopie a na jistém asijském letišti se nachází muzeum náboženství; velmi dobře promyšlené. Mimo jiné máme na letištích přístup ke slušným hotelům a k různorodým restauracím a barům. Jsou tam malé obchůdky, supermarkety a obchodní galerie, ve kterých se lze vybavit nejen na cestu, ale ihned nakoupit suvenýry, aby se potom, na místě, neztrácel čas. Jsou zde fitness centra, salóny klasických i východních masáží, kadeřníci a obchodní poradci, zástupci bank a telefonních společností. Nakonec, poté, co byly uspokojeny potřeby těla, se můžeme vydat pro duchovní podporu do početných kaplí a meditačních míst. Na některých letištích jsou pro cestující pořádána čtení a autorská setkání. Někde v batohu mám ještě program jednoho z nich: „Historie a základní otázky psychologie cestování“, „Rozvoj anatomie v sedmnáctém století“.

Všechno je dobře zorganizované; pohyblivé chodníky podporují pohyb cestujících z jednoho terminálu na druhý; a potom z letiště na jiné letiště (některá z nich jsou od sebe vzdálená několik hodin letu!), diskrétní pořádková služba se zase stará o dokonalé fungování tohoto velkého mechanismu.

Je to něco víc než letiště, je to už speciální kategorie měst--států, jejichž poloha je stálá, ale jejich obyvatelé se neustále mění. Letištní republiky, členové Unie světových letišť, ještě bez zastoupení v OSN, ale zanedlouho už je budou mít. Příklad zřízení, kde je vnitřní politika méně důležitá, ale zato se počítají vztahy s jinými letišti, členy Unie — protože pouze ty jí dávají právo na existenci. Příklad extrovertního zřízení; ústava napsaná na každé letence a palubní vstupenka jsou jediným občanským průkazem obyvatel.

Počet obyvatel je vždy různý a mění se. Zajímavé je, že populace roste v období mlhy a bouřek. Obyvatelé, aby se mohli všude cítit dobře, nemůžou být příliš nápadní. Občas, když jedete pohyblivým chodníkem a míjíte bratry a sestry na cestách, můžete získat dojem, že jsme preparáty ve formalínu, které se na sebe dívají ze sklenic. Lidé vystřižení z obrázků, z fotek v průvodcích. Naší adresou je místo v letadle: 7D, řekněme, nebo 16A. Velké pohyblivé pásy nás vezou v protisměru: jedni v selských kožiších a čepicích, druzí v košilích s palmou a bermudách, jedni s očima vybledlýma od sněhu a druzí osmahlí sluncem. Nasáklí severním vlhkem, vůní tlejícího listí a rozměklé země. S pouštním pískem v zákoutích sandálů. Jedni — snědí, opálení, osmahlí, druzí — oslnivě bílí, fluoreskující. Takoví, kteří si holí hlavy, a takoví, kteří si nikdy nestříhají vlasy. Vysocí a zavalití — jako ten muž, a drobní, porcelánoví — jako ta žena, která mu nesahá ani k pasu.

Mají také svou hudbu. Je to symfonie motorů letadel, několika obyčejných zvuků rozprostřených v rytmu zbaveném prostoru, ortodoxní dvoumotorový sbor, temný molový, načervenalý, načernalý, largo s jedním akordem, který sám sebe nudí. Rekviem započaté mohutným introitus startu a ukončené klesajícím amen přistání.

• CESTA K VLASTNÍM KOŘENŮM

Hostely bychom měli zažalovat kvůli ageismu, diskriminaci starých lidí. Z nějakého důvodu ubytovávají pouze mladé lidi, samy si určují věkovou hranici, ale můžete si být jistí, že čtyřicátník neprojde. Proč by měla být mládež takto zvýhodňována? Nezahrnuje je sama příroda výhodami i bez toho?

Vezměme například baťůžkáře, převážně okupují většinu hostelů — jsou silní a vysocí, muži i ženy, mají světlou zdravou kůži, zřídkakdy kouří nebo berou nějaké svinstvo, nanejvýš sem tam joint. Cestují ekologickými dopravními prostředky — po pevnině, vozí je noční vlaky, přecpané dálkové autobusy. V některých zemích se jim ještě podaří chytit stopa. Večer dorazí do hostelu a během večeře si začínají klást Tři cestovatelské otázky: Odkud jsi? Odkud jsi přijel? Kam jedeš? První otázka vyznačuje osu svislou a druhé dvě — osy vodorovné. Díky takové konfiguraci se jim podaří vytvořit něco jako souřadnicové soustavy, a když se na této mapě navzájem rozmístí, klidně usínají.

Ten, jehož jsem potkala ve vlaku, jako většina z nich cestoval, aby našel své kořeny. Byla to docela komplikovaná cesta. Jeho babička byla po přeslici ruská Židovka, dědeček Polák z Vilniusu (opustil Rusko s armádou generála Anderse a po válce se usadil v Kanadě); po meči byl dědeček Španěl a babička indiánka z kmene, jehož jméno si už nepamatuji.

Byl na začátku své cesty a zdálo se, že ho to všechno trochu tísní.

• KOSMETIKA NA CESTY

Dnes už každá lepší drogerie nabízí svým zákazníkům speciální sady kosmetiky na cesty. Některé sítě vyhrazují pro tento účel zvláštní regály. Můžete se zde vybavit vším, co se hodí na cesty: šampónem, mýdlem v tubě, určeným k praní spodního prádla v hotelových koupelnách, skládacími kartáčky na zuby, krémy s UV filtrem, spreji proti komárům, kapesníky nasáklými krémem na boty (ve všech barvách), krémy na chodidla, krémy na ruce. Charakteristickým rysem toho všeho je velikost — miniatury, tubičky a skleničky, lahvičky velikosti palce; do nejmenšího šitíčka se vejdou tři jehly, pět nití různých barev, každá má tři metry, a dva bílé knoflíky a zapínací špendlík. Obzvláště se bude hodit lak na vlasy ve spreji, miniaturní nádobka se vejde do dlaně.

Vypadá to tak, že kosmetický průmysl pokládá fenomén cestování za zmenšenou kopii usedlého života, za jeho zábavnou a poněkud infantilní miniaturu.

• LA MANO DI GIOVANNI BATTISTA

Světa je příliš. Měl by se raději zmenšit, a ne rozšiřovat a zvětšovat. Měl by se znovu zavřít do malé plechovky, do přenosného panoptika, a umožnit se tam podívat pouze o sobotách odpoledne, když už jsou všední práce hotovy, je nachystané čisté povlečení, košile se vypínají na opěradlech židlí, podlahy jsou vydrhnuté a na parapetu chladne kynutý koláč s drobenkou. Nahlížet do něj otvorem, jako do fotoplastikonu, divit se každému detailu.

Bohužel, už je asi pozdě.

Zdá se, že nám nezůstává nic jiného než se naučit donekonečna si vybírat. Být jako cestovatel, kterého jsem poznala v nočním vlaku. Říkal, že jednou za čas musí navštívit Louvre a zastavit se před jediným obrazem, který podle něj opravdu stojí za vidění. Zastavit se před obrazem Jana Křtitele a pozorovat jeho zdvižený prst.

• ORIGINÁL A KOPIE

Člověk v bufetu jednoho muzea mi řekl, že ho nic tak neuspokojuje jako setkání s originálem. Zastával názor, že čím více kopií je na světě, tím silnější je originál; je to síla, která má někdy moc relikvie.

Důležité je totiž to, co je pouze jedenkrát, nad čím visí ochromující hrozba zničení. Jeho slova potvrdila skupina turistů, která v takřka nábožném vytržení uctívala nedaleko se nacházející obraz Leonarda da Vinci. Pouze občas, když už někdo nemohl vydržet napětí, rozlehlo se hlasité cvaknutí fotoaparátu, znějící jako „amen“, které bylo řečeno v novém zakódovaném jazyce.

• VLAK STRAŠPYTLŮ

Jsou vlaky, které byly navrženy s ohledem na spánek pasažérů. Celé jsou poskládané ze spacích vagonů a jednoho vagonu s barem, ani ne jídelního, to stačí. Takový vlak jezdí například ze Štětína do Vratislavi. Odjíždí ve 22.30 a přijíždí v 7.00, ale vzdálenost není přece tak velká, ani ne 340 kilometrů, a dala by se urazit za pět hodin. Ale ne vždy jde o to být rychlejší, firma dbá na pohodlí cestujících. Vlak zastavuje v polích a stojí uprostřed nočních mlh; tichý hotel na kolech. Nemá cenu soutěžit s nocí.

Celkem slušný je také vlak Berlín—Paříž. A Budapešť—Bělehrad. Nebo Bukurešť—Curych.

Myslím, že byly vymyšlené pro lidi, kteří se bojí létat letadlem. Jsou skromné, raději se nepřiznávejte, že jimi jezdíte. Konečně, nedělá se jim velká reklama. Jsou to vlaky pro stálou klientelu, pro nešťastné procento lidstva, které umírá strachem během každého startu a přistání. Pro lidi se zpocenýma rukama, kteří bezradně mačkají stále další kapesníky, a pro ty, kteří chytají letušky za rukáv.

Takový vlak stojí skromně na vedlejší koleji, nebije do očí. (Například vlak z Hamburku do Krakova čeká v Altoně, schovaný za reklamami a billboardy.) Ti, kteří s ním jedou poprvé, pobíhají po nádraží, než ho najdou. Diskrétní nastoupení. V bočních kapsách zavazadel odpočívají pyžama a pantofle, kosmetické taštičky, špunty do uší. Oblečení se opatrně pověsí na zvláštní držáky a v mikroskopických koupelnách, zamknutých ve skříňkách, se postaví kartáček a pasta na zuby. Průvodčí bude za chvíli přijímat objednávky na snídani. Kávu nebo čaj — náhražka svobody ve vlaku. Kdyby si koupili letenku na jeden z levných letů, byli by za hodinu na místě, ušetřili by peníze. Strávili by noc v objetí roztoužených milenců, večeřeli by v jedné z restaurací na rue Bla-bla, kde se podávají ústřice. Večerní Mozartův koncert v katedrále. Procházka po nábřeží. Ale takto se musí bez řečí poddat cestě. Času na kolejích, odvěkému zvyku předků osobně prožít každý kilometr, přejet každý most, viadukt a tunel. Nic nelze minout, přeskočit. Kolo se dotkne každého milimetru cesty, na okamžik z ní učiní styčný bod a stane se neopakovatelnou konfigurací — kol a kolejnic, času a místa, výjimečných v celém vesmíru.

Jakmile se vlak strašpytlů takřka nepostřehnutelně pohne do noci, bar se okamžitě zaplňuje. Táhne to k němu muže v oblecích na pár rychlých, na pivo, aby lépe usnuli; dobře oblečené gaye, kteří střílí pohledy jako kastanětami; ztracené fanoušky nějakého klubu, odtržené od skupiny, která letěla letadlem, nejisté jako ovce mimo stádo; přítelkyně po čtyřicítce, které opustily nudné muže a vydaly se hledat dobrodružství.

Pomalu chybí místa a cestující se chovají jako na velkém večírku, teď už milí barmani si je navzájem představují: „Tenhle chlápek s námi jezdí každý týden“, „Tamten, který říká, že si nepůjde lehnout, odpadne jako první“, „Ten zase jezdí každý týden za manželkou, musí ji mít moc rád“, paní „Už — nikdy — tímto — vlakem — nepojedu“.

Uprostřed noci, když se vlak pomalu plíží rovinami, když noční mlha houstne a všechno rozmazává, objevuje se v baru druhý vrh: cestující unavení nespavostí, kteří se nestydí za pantofle na bosých nohou. Přidávají se, jako by dávali svůj život do rukou osudu — ať se stane, co se má stát.

Myslím si ale, že se jim může přihodit jenom to nejlepší. Nacházejí se totiž na místě, které je pohyblivé, které se posouvá v černém prostoru, jsou neseni nocí. Nikoho neznat a nebýt nikým poznán. Vystoupit z vlastního života a potom se bezpečně vrátit zpátky.

• OPUŠTĚNÝ BYT

Byt nerozumí tomu, co se stalo. Byt si myslí, že majitel zemřel. Od okamžiku, kdy se zabouchly dveře a klíč zarachotil v zámku, sem všechny zvuky pronikají pouze tlumeně, zbavené stínů a hran, jako nevýrazné skvrny. Neužívaný prostor znehybní, není rušen žádným průvanem, pohybem záclon, a v této strnulosti se začínají nejistě krystalizovat první tvary, takové, které na okamžik visí v předsíni mezi podlahou a stropem.

Samozřejmě že se zde neobjevuje nic nového, jak by mohlo? Pouze imitace známých forem, smotané do klubek bublin, které drží tvar jen na chvíli. Jednotlivé epizody, gesta, jako například obtisk chodidla na měkkém koberci, který donekonečna vzniká a zaniká na stejném místě. Nebo ruka, která nad stolem napodobuje psaní, zcela nesrozumitelně, protože se obejde bez pera, listu papíru, písma a zbytku těla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Běguni.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.