Psohlavec

Martina Vránová

Kapitola první

Opět na cestě. Psohlavec seděl ve strojvůdcovské kabině vlaku, předloktí ležérně opřené o rám řídícího panelu a upřeně zíral na dobře známou krajinu. Několikrát denně se mu naskýtal stejný pohled. Jen směr byl pokaždé jiný. Řízení místní jednokolejnicové dráhy nevyžadovalo příliš pozornosti. Jen jedna dráha tam a druhá zpět. Jen z autopolského nádraží do parapolského a zpět. Vlastně za svůj třicetiletý život ani nic jiného neviděl. Jen dvě osamělá města uprostřed pustiny. Při své práci měl dost času dělat spoustu jiných věcí, ale on nejraději koukal z okna kabiny. Vždy se díval na krajinu po své pravé straně. Na cestě tam viděl jeden výjev a na cestě zpět druhý. Sem tam ho vyrušily blikající kontrolky na řídícím panelu, které se mu vkradly do zorného pole, anebo hlas průvodčího z vysílačky, který si chtěl ukrátit hodinové nicnedělání planým tlacháním. Nesnášel to. Nikdy nevěděl, co má říci. Vtipy si nepamatoval a jeho život byl celkem jednotvárný, bez zážitků, které by stálo za to sdílet. Však ani průvodčí ho kvůli tomu neměli moc rádi. Vždy když k němu byli přiděleni, brblali, že je čeká hodina mlčení tam a hodina mlčení zpět. Psohlavcovi to bylo jedno. Prostě zíral z okna a pozoroval krajinu. Když dnes začal šichtu a vyjel na první jízdu z Autopole, bylo už skoro poledne. Nejraději měl výjezd z města. Užíval si ten moment, kdy se vlak pomalu vynořil z hustého oparu nad městem do slunce pouště. Jet městem ve výšce na mostě nesoucím jednokolejnicovou dráhu bylo jako tápat ve tmě. Vlastně ne ve tmě, ale v prádelně. Mlha z parních strojů, které poháněly snad vše, byla všudypřítomná. Rychlostí a jízdou vlaku však pára stále více řídla a stále častěji jí pronikaly paprsky světla, až se úplně vyjasnilo a Psohlavec musel přivírat oči a stínit si je širokou krempou klobouku. Po chvíli si oči na prudké slunce zvykly a on mohl klidně pozorovat pouštní krajinu. Z výšky spojovacího mostu měl okolí jako na dlani. Za sebou sice nechal parní oblak Autopole, ale daleko před ním se druhý takový oblak začínal rýsovat – pára nad sesterským městem Parapolí. Mezi nimi nic jiného než kamenitá poušť bez zjevných známek života. Kam oko dohlédlo, byla pouze mírně zvrásněná pláň. Jako puntíky na tkanině se na ní rýsovala suchá křoviska. Těžko si bylo představit, že i poušť v sobě skrývá život. Určitě tam musela žít spousta malých živočichů a hmyzu. Ani ta suchá křoviska asi nebyla úplně suchá. Jenže kdoví? Nikdo z obyvatel dvou měst se jen tak do pouště nevydával. Co by tam kdo dělal? Žádná osada na dohled a kromě toho se všichni báli jamalů. Každému dítěti se již od malička vštěpovalo nepsané přikázání „Nevstoupíš do pouště“. Náležitě se pak podporovalo báchorkami od jamalích příšerách.

Vlak již uháněl plnou rychlostí na východ směrem k Parapoli. Na horizontu vykukovaly špičky těžebních věží. Jedině těžaři by mohli jamaly zahlédnout. Zemního plynu nebylo v poušti nikdy málo. Díky němu bylo možné pohánět parní stroje a provozovat dráhu. Těží se tu odjakživa. Z těžebních věží se dopravuje do zpracovatelského závodu v na jihovýchodě Autopole. Upraveným plynem se topí pod kotly parních turbín a svítí v obytných domech. Od závodu se pak plazí a jako lesklí hadi se do sebe zaplétají industriální plynovody. Jedna větev se kroutí pod most dráhy a pak podél paty tohoto mostu do spřízněné Parapole. Druhé potrubí je mnohem kratší. Vede do středu Autopole k elektrárně. Jejím jediným účelem je vyrábět elektřinu pro dráhu. Je to nákladné a málo efektivní. Možná by elektrárna mohla vyrobit víc, ale pro koho? Vždyť si s párou a plynem úplně vystačíme.

Psohlavec vyhlížel svůj orientační bod. Vždy když vlak míjel Bránu do pekla, věděl, že má půl cesty za sebou. Oranžový rozpálený chřtán, jenž zeje uprostřed prázdnoty, vznikl při těžbě plynu. Jednou se prostě země propadla, pohltila celou těžební věž a plyn se pak vznítil. Hoří už desítky let. Zkouší si představit, co je uvnitř. Dá se přes ten žár dohlédnout na dno? Možná je to opravdu bezedná průrva do hloubi země. Kdyby sebral odvahu a do pouště se vypravil, tak by se k Bráně určitě šel podívat.

Zbytek cesty už není příliš zajímavý. Snad s výjimkou příjezdu do Parapole. Město zdálky vypadá tak trochu jako hřibovitý oblak. Čepice páry sedí na vrcholcích štíhlých vysokých budov. Parapole, bohatší a hezčí ze sester, si může takovou extravaganci dovolit. Téměř všechny budovy jsou kamenné se štíhlými okny, širokými terasami a balkóny, obrovskými dřevěnými dveřmi. Psohlavec si posune širák z čela na temeno. Už není kvůli páře tak dobře vidět. Začne zpomalovat. Za předním oknem vlaku se rýsuje kulatý oblouk nádražní haly a nad ním nápis „Parapole – nádraží“. Vlak brzdí u jednoho ze dvou nástupišť. Vystupuje z něj jen málo lidí. Je to předposlední linka do Parapole a vlakem stejně jezdí především Autopolští, kteří v Parapoli pracují. Práce je tu dost, hlavně posluha a správky. Někdo jim sloužit musí. Oni mají peníze, my se zase nebojíme pracovat. Vysoký výpravčí zapíská a dává Psohlavci povel, aby odjel s vlakem z nástupiště. Pomalu zajíždí do zastřešeného depa, kde vlak po velké smyčce otočí do protisměru a zastaví za další soupravou, která se bude vracet dříve. Je čas na přestávku. Vezme si omšelý krátký kabát a vychází z kabiny ven. Ještěže nemusí nosit uniformu. Vypadal by v ní jako tamhleten panák průvodčí.

„Tak to jsme si zase pokecali, co?“ vyrazil ze sebe průvodčí. „Proč někdy něco neřekneš? Mě taky nebaví jenom pořád koukat z okna na to samý a na ty ospalý ksichty ve vlaku. Ani mi neodpovíš? Ty bys nic neřekl, ani kdyby tě věšeli!“ durdil se dál průvodčí s brašnou přes rameno a rukama v bok. „Jen si jdi!“ A Psohlavec taky bez sebemenšího zaváhání odešel od souprav vlaků, po schodech dolů, kolem dílen až ke kontrolnímu stanovišti pro zaměstnance.

„Stát. Průkaz,“ drze a povýšeně na něj vyštěkl úředník v temně modré uniformě obsluhy nádraží s nablýskanými stříbrnými knoflíky. Psohlavec sáhl do zadní kapsy kalhot a podal úředníkovi pomuchlanou papírovou legitimaci přeloženou napůl. Úředníkův pohled nejprve padl na nevzhledný průkaz, pak na strojvedoucího a znovu na průkaz. Rozevřel jej a dlouze porovnával fotografii s jeho podobou. „Klobouk dolů,“ vydal povel. Psohlavec poslechl a úředník opět srovnal fotografii s obličejem.

Psohlavec byl pohledný, mužného zjevu. Z oválné tváře mu vystupovala ostře řezaná široká brada. Nos měl také širší s velkými nozdrami, ale jeho linie byla až neskutečně rovná, jako by ji někdo nakreslil podle pravítka. Ačkoli již od pohledu působil jako samotář a samorost, dobráckou povahu prozrazovaly jeho jasně modré oči a vášnivost víčka s dlouhými řasami, jež často před sluncem přivíral, a také plné rty, jež se mu v koutcích mírně stáčely do úsměvu. Vlasy měl světle hnědé, rovné, krátké a odstávaly mu přímo od hlavy. Stejně odstávající měl i dlouhé strniště na tvářích a bradě. S tímto pokryvem hlavy tak trochu vypadal jako ovčácký pes, který právě proběhl křovím a vítr mu v rychlosti běhu čechrá srst na všechny strany.

Spokojený úředník mu vrátil průkaz. „Znáš to,“ úsečně pronesl, „máš poslední odjezd v devět. Do té doby nevycházej z nádraží.“ Autopolští sice pro Parapolské vykonávali všechny podřadné práce, ale pohybovat se v Parapoli směli jen po svém pracovišti. Žádné okolky a žádné zevlování. Na možné prohřešky proti řádu dohlížela všudypřítomná milice.

Vydal se do místního bufetu. Jakmile vešel do sálu plného lidí, praštila ho do nosu nelibá vůně vývařovny. U pultu si koupil čaj, směs bylin a koření, která se do měst přivážela někde ze severu, a šel ke stolu u okna. Odložil klobouk a hrnek s čajem na stůl a kabát přehodil přes opěradlo židle. Sedl si, židle pod jeho vahou řádně zavrzala a nohy se jí trochu rozjely. Nic jiného ale nemohl ve zchátralé jídelně pro autopolské zaměstnance čekat. Předklonil se a opřel se lokty o stůl. Na tváři se mu srážela pára z kouřícího čaje. Hleděl z okna ven do Parapole skrz ušmudlané sklo.

„Asi mají pravdu,“ uvažoval sám pro sebe. „Jsem divný patron. Pořád jenom koukám a s lidmi se jen málokdy bavím.“ Za okny odděloval pozemek nádraží od zbytku města vysoký plot. Za ním ve dvojicích neustále procházeli příslušníci milice. Skoro to vypadalo, že nedělají nic jiného, než chodí kolem celého pozemku. Kolikrát to za směnu zvládnou? Mají daný i směr, nebo si mohou vybrat podle nálady? A už někoho identifikují. Žádají průkaz, ptají se, proč jde tím směrem, a ne jiným. Jeden příslušník se přitom zjevně potí a snímá si z hlavy černou helmu, která tak trochu vypadá jako podlouhlá šišatá buřinka. Druhý dlaní svírá rukojeť pendreku u opasku. Nakonec však nechají mladíka jít.

Dopil čaj, sebral si věci, odnesl prázdný hrnek na sběrný tác a vydal se ven, aby se trochu protáhl. Vyšel služebním východem na malé prostranství mezi budovou nádraží a plotem. Boty se mu okamžitě pokryly prachem, jenž se vířil s každým jeho krokem. Zastavil se a rozhlédl se kolem. U rohu budovy klábosili kuřáci a za plotem příslušníci milice zase koukali, koho prudit legitimováním. Udělal dva kroky blíže k plotu a posunul si klobouk do čela. Nechtěl být nápadný, ale naštěstí milice odkráčela na další obchůzku. Další tři rychlé kroky a byl u plotu. Svíral oka plotu prsty, krempa klobouku se ohnula pod tlakem jeho čela na kovové dráty. Jaké to je být jeden z nich? S nepřítomným pohledem si vykračovat rázným krokem po ulici v šedém perfektně padnoucím obleku? Bydlet v kamenném domě a hřát se u velkého krbu s manželkou a dětmi? Ze snění ho probudilo pískání parní sirény. Možná bych o to ani nestál.

Bylo na čase vrátit se a nastoupit poslední jízdu. Pobyt Autopolských v Parapoli byl po posledním odjezdu vlaku zakázán. Většina však za rodinami a přáteli odjela již dříve, takže poslední vlak býval poloprázdný. Hlavně v něm jezdili nádražáci jako Psohlavec. Cesta byla nudná. Už skoro nebylo nic vidět. Průvodčí se už vysílačkou raději neozval. Asi si našel jiného nádražáka na kus řeči. Na autopolském nádraží všichni vystoupili a Psohlavec zašiboval vlak do depa. Sebral si své věci a vylezl z kabiny strojvedoucího. Noha se mu smekla na schůdcích a skoro dopadl na obličej. Jen dlaně se mu rychle vymrštily a zpomalily pád.

„Tak co šichtička, Psohlavče?“ šibalsky na něj mrkl Míša.

„Jo, fajn, ale nuda.“

„No jo, to se musíš vydat do pouště za jamaly, a ne si vozit zadek ve vlaku,“ odvětil Míša se širokým uštěpačným úsměvem na tváři. Psohlavec vstal ze země a vztyčil svou postavu vysoko nad Míšovu. Není ani divu, že byl mazlíček autopolského nádraží, tlusťoučká myšička, která znala každou škvíru a zkratku, sklep i půdu. „Tak pojď. Mám hlad. Zajdeme ke Zmiji. Páťa dnes bude narážet nový sud s pivem. Pomáhal jsem mu ho vařit. Mělo by stát za to.“

Dvě nesouměrné postavy svižným tempem prošly chodbami depa až na potemnělou ulici. Sem tam svítily mihotavým světlem plynové lampy. Nějaké světlo vycházelo z oken nevysokých domků, ale jinak se člověk musel hodně soustředit na cestu. V samotném středu Autopole se totiž nádraží a depo choulí pod trvalým stínem elektrárny. Její hranatá budova se tyčí snad až do nebe s rohy po stranách jako vyceněnými zuby. Vypadá jako hrad postavený tříletým dítětem obrů ze stavebnicových kostek. Okolo elektrárny stojí na stráži chladící věže. Z těchto betonových kolosů neustále stoupá pára a zahaluje tak celou Autopoli, a to i v noci.

Zmije byl místní lokál, kam Míša rád chodil. Znal tu všechny štamgasty. Bylo by divné, kdyby někoho neznal. Na nádraží taky každého pozdravil a oslovil jménem. Místnost byla plná popíjejících chlápků, i několik žen se tu našlo. Vyhlídli si stůl vzadu v sále. Míša zamával na obsluhu: „Ahoj, Páťo. Tak jak se nám to povedlo?“

„Výborně. Honem vám taky donesu, abyste ho ochutnali. Rychle se míjí,“ přispěchal k nim hospodský, vytáhl utěrku založenou za páskem kalhot a utřel jim stůl. „A něco na zub? Mám tam skvělej gulášek,“ mrkl na ně lišácky.

„To záleží na tom, z čeho je,“ vrátil Páťovi potutelný pohled Míša.

„Z čeho mě to podezříváš? Přece víš, že mám se Seveřany dobré styky a pravidelné obchody. Přece by mě neošidili,“ dal si na obranu ruce v bok.

„Seveřani možná ne, ale ty dokážeš být pěkný šizuňk.“ Hned ale obrátil, aby si Páťu neznepřátelil: „No nic ve zlém, dones mám ho.“

„Už pádím,“ otočil se hospodský na podpatku a spěchal k barovému pultu. Za moment byl zpět se dvěma poháry kalného žlutavého moku a v patách mu byl kluk s hlubokými talíři s gulášem a ošatkou chleba. „Ať vám chutná, pánové,“ mrkl na ně a pelášil k dalším hostům.

„Ah, není to úplně špatný,“ pronesl Míša po přípitku a ještě jazykem zakroužil po patře. „Mohlo to dopadnout hůř,“ pokývl hlavou, zabořil lžíci do talíře a zhltnul sousto. „No, to jsem blázen. Ten Páťa snad fakt koupil nějakou slušnou flákotu od Seveřanů. Tohle nesmrdí jako domácí krysy.“

„Jak to poznáš?“ podivil se Psohlavec. „Já ani nevím, co jím. Všechno to chutná stejně.“

„Jenže ty máš taky štěstí, víš. Tobě Markytka v kantýně vždycky vybere ty nejlepší kousky. Taky se po tobě dneska ptala.“

Psohlavec s plnou pusou jen obrátil oči v sloup.

„No co? Je to pěkně stavěná ženská. Copak tebe ženský nezajímají? Měl by ses s ní dobře,“ podíval se něj vyčítavě Míša. „Co tebe vlastně zajímá? Jenom jezdíš vlakem sem a tam. Doma tě nikdo nečeká. Za chlapama do hospody taky nechodíš. Co pořád děláš?“ nakvašeně se na spolustolovníka obořil. A byl ještě popuzenější, když Psohlavec nic neřekl, jen pokrčil rameny a dál hleděl do poloprázdného talíře. „Koukej, mladej, já tě mám docela rád, ale když ty seš takovej nanicovatej,“ zavrtěl hlavou a dopil pohár. „Páťo, ještě jednu rundu,“ zahlaholil na obsluhu s prázdným pohárem ve zdvižené ruce. „Jé, hele, támhle je Oskar,“ napřímil se a zamával na statného muže u dveří. „Oskare, tady!“

„Zdravím, pánové. Konečně zase v civilizaci,“ blaženě si muž oddechl. S táhlým skřípotem nohou po podlaze odsunul židli od stolu a sedl si. Psohlavec udělal při nepříjemném zvuku odsouvané židle grimasu přimhouřením jednoho oka. „Promiň, brachu,“ řekl Oskar. „To víš, my z pouště moc na dobré mravy nedáme.“

„Tady Oskar dělá na těžební věži,“ informoval zasvěceně Psohlavce Míša. Pak se obrátil k Oskarovi: „Dáváš si oraz? Jak dlouho byls na věži?“

„Tentokrát jen asi měsíc. Měli jsme tam menší zádrhel. Trošku nám ten plyn bouchl. Chudák Jenda to odskákal. Byl hned u toho a pak ho skládali do pytle po kouskách. Takže nás vyhnali a opravují to tam.“ Muž posunul svou ohromnou postavu blíže ke stolu a opřel se o něj lokty. Na těžaře opravdu vypadal – zpocený a špinavý vazoun.

„No vidíš. A tady Psohlavec si stěžuje, že být strojvedoucí je nuda,“ stočil na něj Míša pozornost. „Co to takhle zkusit na věži? Skoro sám. No však toho stejně moc nenamluvíš. Občas nějaký výbuch nebo povyražení s jamaly.“

Psohlavec na provokaci zareagoval jen úšklebkem.

„Ále, kdepak jamalové. Každý si myslí, že se to v poušti jamaly jen hemží a že se s nimi bijeme každý den. Já už jsem na věži tři roky a žádnýho jsem neviděl,“ odfrkl Oskar a dal si kotník pravé nohy na koleno levé. „Jenom samé povídačky,“ mávl rukou do vzduchu. „Míšo, poslouchej, ty liško podšitá, víš, že mi dlužíš od minula výhru z karet?“

„Já? To ne?“ neskrývaně se podivil a opřel se do židle. „Hele, jestli je to pravda, tak ti to určitě vrátím. To budou zas ty bouře. Vždycky když tu máme tu zpropadenou bouřku, tak na něco zapomenu,“ zadumaně zakroutil hlavou.

„Nic ve zlém,“ uštěpačně se usmál Oskar. „Dneska platíš ty a budeme si kvit. Mimochodem, ty bouřky jsou fakt něco,“ pokračoval. „Dokud jsem žil ve městě, viděl jsem jen pár nočních záblesků, ale z pouště je to parádní hra světel,“ rozzářily se mu oči. „Ty blesky lítají v mracích nad městem a klikatí se na všechny strany. Skoro to vypadá, jako by Autopole byla jeden velký bleskosvod, protože blesky vždycky končí v oparu nad ní. Člověk si myslí, že musí sjet až do města a něco zapálit.“

„Ale proč jsou bouře jen nad Autopolí?“ pronesl zadumaně a na půl huby Psohlavec, aniž by zvedl zrak od poháru piva, do něhož upřeně koukal. Nějak mu to nešlo do hlavy. Něco ve městě musí působit jako bleskosvod a blesky přitahovat. Sám pro sebe se své myšlence pousmál. Jako náruživí milenci se jednou za čas objeví, aby ukojily svoje touhy, a až se vyčerpají, tak bouře zmizí. A Autopole jako poslušná žena jen čeká, až se muž vrátí z toulek a záletů. Válel pohár s pivem hravě mezi dlaněmi a  potutelně se usmíval.

„Jé, o tom se už tolik namluvilo! Proč my jo, a Parapole ne. Nebo proč ty bouřky neřádí nikde jinde v poušti,“ mávl Míša rukou a nedbale se sesunul do židle. „Copak za vším musí být nějaké spiknutí? Nebo jsme si to za každou cenu museli způsobit sami nějakým znečištěním nebo co? Pořád se jenom hledá viník,“ obrátil opovržlivě oči v sloup. „Prostě to tak je. No a co?“

„Já to taky říkám. Co na tom změní lámat si s tím hlavu? Stejně nevymyslíme, jak ty bouřky odvrátit. Buď to vydržíš, nebo se potají přidáš k Seveřanům, jestli tě vůbec budou chtít, a budeš s nimi orat pole bůhvíkde,“ odfrkl Oskar.

Psohlavec sebral klobouk ze stolu a nasadil si ho do čela. „Pánové,“ pronesl, když se zvedal a jako by zasalutoval, „já už to dnes balím. Neboj, Míšo,“ mrkl na něj zpod klobouku, „svoji útratu si zatáhnu.“

„No, to bych prosil,“ zašklebil se. „Nemusím tu hostit celou hospodu. Tady ten darmožrout bude stačit,“ dobrácky mrkl na Oskara a koutek úst mu vyjel nahoru.

Psohlavec mávl rukou na rozloučenou, sebral kabát z opěradla židle, cestou k pultu si jej přehodil přes rameno a hodil na pult několik mincí, které se ale skutálely na zem. Páťa mu zahrozil prstem, ale hned se hbitě potopil pod pult, vylovit hodnotné mince. Psohlavec vyšel ze dveří do potemnělé Autopole. Kromě několika nepravidelně rozmístěných plynových lamp mu cestu středem města osvětlovaly okna a výlohy lokálů, výčepů a tančíren. Bylo před půlnocí, a tak to tu vřelo. Po ulicích se už sem tam potáceli opilci. Výrostci si z nich dělali šprťouchlata. Párečky se líbaly v temných zákoutích. Své okolí napůl nevnímal. Známé ulice a obvyklý ruch mu sloužily jako divadlo pro představení jeho mysli. Když si byl jistý, kudy jde, opona se zvedla a myšlenky začaly plout po jevišti. V polosnění šel klikatými uličkami na východ města. Bydlel až na okraji ve zchátralém činžovním domě. Vyškrábal se po prochozených schodech do čtvrtého patra. Cestou nahoru se v několika paprscích světla z ulice snažil zpozorovat nové nápisy na stěnách schodiště. Odemkl si garsonku a vešel dovnitř. Byl to jednoduše zařízený staromládenecký byt, který působil neutěšeným a šedivým dojmem. Vše mělo svůj účel a žádná hezká zbytečnost prostor nezkrášlovala, ani mu nepropůjčovala dojem pohodlí. Zavřel dveře, sundal si klobouk, hodil jej na stůl v kuchyňském koutě a kabát přehodil přes opěradlo židle. Škrtl sirkou a zapálil petrolejku. Vzal zelený plecháček z kredence, natočil do něj vodu a postavil jej na sporák. Sedl si na starý otoman, jenž se pod ním notně prohnul, sundal si vysoké boty a vyrovnal je u nohou otomanu. Chvíli na ně bezmyšlenkovitě koukal, než ho vyrušil zvuk vroucí vody. Vypnul sporák a do plecháčku vhodil trochu sypaného čaje. Přešel k oknu a vyhlédl ven. Okno jeho bytu nesměřovalo do ulice, ale ven z města na východ směrem k Parapoli. Nebylo už skoro nic vidět, jen sotva zřetelnou siluetu vedlejších domů a počátku jednokolejnicové dráhy. Zato ráno je to jiné. Z okna vidí ranní slunce, jak vychází za Parapolí a osvětluje ji. Právě brzy ráno, když je mlžný opar nejslabší, protože se ještě naplno nerozjela parní doprava a elektrárna odfukuje jen malé obláčky páry z chladících věží, měla Parapole mlžnou svatozář. Usrkl z horkého čaje. „Au,“ spálil si jazyk. Přejel si dlaní po znaveném čele a zívl. Čas jít na kutě. Položil plecháček na stůl a odešel do koupelny se vymočit. Sundal si kalhoty, zhasl světlo, lehl si na otoman a přikryl se kousavou dekou. A zítra nanovo.

***

Poryv větru za projíždějícím kočárem odvál kus oblaku mlhy a odhalil otevřené dveře budovy samosprávy. Vyšel z nich postarší muž s bílými vlasy, které mu téměř splývaly se světle šedým dobře padnoucím oblekem a pláštěnkou přehozenou přes ramena. Na svůj věk až nezvykle rychle seběhl schody od budovy k chodníku. Pláštěnka za ním zavlála a odhalila červenou podšívku, což se v prostředí Parapole dalo považovat za nezvyklou extravaganci. Aniž se na chodníku zastavil, rovnou vklouzl do přistaveného kočáru, jehož dveře mu přidržoval kočí. Ten vyskočil na kozlík, práskl bičem a kočár se trhavě rozjel kupředu. Muž v kočáře zadumaně seděl. Okusoval si nehet ukazováčku levé ruky, koukal před sebe, krčil čelo a čas od času několikrát za sebou pokývl hlavou. Z myšlenek ho vytrhlo jen občasné zavrávorání kočáru ve výmolech na cestě k jihozápadnímu konci Parapole. Příšerně se mu potily ruce, proto v nich žmoulal cíp pláštěnky. Když kočár zastavil, muž třikrát za sebou cukavě pokývl hlavou. Kočí mu otevřel dveře a vysunul schůdky. Muž z kočáru nejprve jen vystrčil hlavu, až poté se pomalu vysoukal ven. Jeho zrak stoupal ze špiček bot, po chodníku, schodech, zdech až k oblakům páry. Kdesi ve výšce končila budova, kterou hodlal navštívit. Nepříjemně se ošil. Skoro se mu podlamovala kolena. Kdyby se mu opravdu jednou podlomila, byl přesvědčen o tom, že by si na ně přímo klekl a začal se modlit. Palác měl jednu loď, které uprostřed vévodila jehlanovitá věž zvedající se nad mraky. Tak ohromná struktura musí mít i stejné základy – dlouhý jehlan zabodnutý do země. Každého příchozího přísným pohledem šacovala dvě štíhlá vysoká okna zakončená lomeným obloukem. Po schodišti stoupal ke dveřím, nebo spíše vratům, z  masivního leštěného dřeva. Opravdový luxus, když široko daleko nebyl pořádný rovný strom. U dveří zvedl pravou ruku do výše hlavy, uchopil mohutný kruh klepadla zapuštěný do lví tlamy. Třikrát jím na dveře zabušil. Sáhl si na límec košile, polkl a dvakrát kývl hlavou. Dveře se neslyšně otevřely.

„Dobrý den, pane předsedo,“ pronesl distingovaně livrejovaný sluha. Jak je vidět, i Autopolské lze povznést na úroveň slušné obsluhy. „Pojďte, prosím, dál. Pan Skálovec vás již očekává,“ odstoupil od dveří a nechal příchozího vejít. Nastavil ruce, na něž mu předseda odložil pláštěnku. Poté se obrátil směrem do haly zející jako otevřený chřtán. „Je ve své pracovně,“ vyrušil ho sluha z mírného návalu paniky. „Budete si přát nějaké občerstvení?“

„Ne, děkuji.“ Odhodlaným krokem se vydal směrem k širokému středovému schodišti. Pomalu vystoupal do mezipatra, odkud pak schodiště pokračovalo ve dvou tenčích pruzích podél stěn haly. Vybral si tu delší cestu vpravo. Do tohoto martyria se mu nikdy nechtělo. Před cílovými dveřmi se na moment zastavil. Upravil si vázanku, polkl a zaklepal.

„Dále,“ ozvala se rázná odpověď. Zabral za tlustou kovovou kliku a vešel do prostorné pracovny. Na druhém konci místnosti seděl za starožitným stolem obtloustlý mužíček. Vzhlédl od papírů. Upřel na příchozího malinkatá očka za silnými kulatými brýlemi. Brýle mu zakrývaly většinu obličeje. Ladily se stejně kulatou a blyštící se holou hlavou.

„Á, Bergre, to jsem rád, že už jste tady,“ pronesl Skálovec. „Posaďte se,“ pokynul mu směrem k vyřezávané polstrované židli, jež byla od masivního stolu odsunuta nepříjemně daleko. „Dokončím tu jen pár poznámek a budu se vám hned věnovat.“ Uchopil stříbrné pero, soustředěně odšrouboval uzávěr, nasadil jej na druhou stranu a rozvážnými tahy začal psát na okraj potištěného papíru. Maloval vždy jen jedno slovo na konec řádku. Bergr upřeně pozoroval Skálovcův krasopis. Ten si jeho pohled uvědomil a vzhlédl: „Něco zajímavého v kuloárech?“

„Ehm,“ krátce si odkašlal, „nic zvláštního. Jako obvykle se debatuje o novém průzkumu ložisek plynu. V některých sekcích panují obavy z jejich vyčerpání.“

„Takové obavy jsou nepodložené,“ odvětil Skálovec. „Vědecká rada přece jasně ohlásila, že poslední výsledky průzkumu jsou slibné. Plyn se vyskytuje v hojném množství.“

„Vždyť to znáte,“ poposedl si Bergr na židli. „Takové fámy se čas od času roznesou.“

„To ano,“ zvedl Skálovec hlavu od psaní, „ale vaším předním úkolem je prohlásit je za fámy a udělat jim přítrž.“ Malý muž proklál předsedu samosprávy pichlavým pohledem.

„Samozřejmě,“ hlasitě polkl a zacukal hlavou, „toho jsem si vědom. Ano, jistě učiním kroky k rozptýlení obav.“

„Reagovat musíte okamžitě. Doufám, že vám nemusím připomínat vaše povinnosti. Řízení členů samosprávy je vaše práce.“

„Ne, to určitě ne,“ zajel hlouběji do židle.

„Ještě něco?“ vrátil se Skálovec pohledem k lejstrům.

Bergr už nevěděl, jak zalézt do vyřezávané židle ještě hlouběji: „Bohužel ano.“

„Co je to tentokrát?“ mužík opět vzhlédl a posunul si brýle, které mu sjely z umaštěného nosu.

„Jeden ze zastupitelů za severní okrsek se zmínil, že se k němu donesly zprávy o radikální skupince, která si libuje v myšlenkách o rovnocennosti Autopole. Prý to může být začínající odboj.“

Skálovec se zvedl od stolu, i když tím při své malé postavě moc nevyrostl. Popošel zamyšleně od jednoho rohu stolu ke druhému, aby získal čas. Zastavil se a s pohledem upřeným k ornamentům koberce pronesl: „Toho bych se nebál. Každá rebélie, ať je sebelépe organizovaná, má jeden velký nedostatek – své vlastní lidi. Lidé vždy byli a budou slabí, levní a bojácní. A nezáleží na tom, za jak velkou myšlenkou stojí.“ Upřel pohled na Bergra. „Pokud taková skupina existuje, je nutné ji koupit a přitáhnout na naši stranu hned v počátku. Dohlédněte na to.“

„Zajisté,“ s úlevou pronesl Bergr.

Skálovec se vrátil ke stolu a znovu za něj zapadl. Když seděl, sahal mu stůl až po prsa, a to se nehrbil. Lokty si opřel o desku, ruce sepnul před obličejem, sklonil hlavu a našpulil rty, jež se tak dotkly špiček jeho prstů. Po pár sekundách se vytrhl ze zamyšlení, zvedl hlavu a vážně pronesl: „Ale teď k naší věci.“ Sáhl do kapsy u kalhot, vytáhl klíček a otevřel jím pravou horní zásuvku. Shrbil se a nahlédl dovnitř. Skoro to vypadalo, že mu do zásuvky z nosu spadnou těžké brýle. Když očima našel příslušný dokument, oddálil hlavu a zalovil v zásuvce pravou rukou. Vybral z ní zapečetěnou obálku. „Tady je nový rozvrh akcí.“ Předseda samosprávy se zvedl ze židle. V předklonu udělal dva kroky směrem ke stolu před sebou. Očima sledoval svou natahující se ruku, konečky prstů štítivě převzal obálku. Sklonil hlavu dolů, udělal dva kroky zpět a sedl na židli. Obálku vložil o vnitřní kapsy svého šedého saka. Pohyb doprovodil nervózním cukáním hlavou.

„Museli jsme změnit algoritmus akcí. Starý už byl příliš předvídatelný,“ podotkl Skálovec.

„Předpokládám, že je nutné synchronizovat nový algoritmus s novinami,“ jen nejistě dodal Bergr.

„To je samozřejmé. Po každé konceptuální ventilaci musí vždy následovat důkladné podmiňování.“

„Chápu,“ zacukal předseda hlavou. „Nějaké další změny?“

„To už je práce vašeho propagačního výboru. Očekávám, že bude provedeno opětovné školení vedoucích pracovníků a rozmístěny další propagační materiály. S tím už si snad poradíte,“ zvedl k Bergrovi čočkami zvětšené oči. „To je ode mne vše. Pravidelně mne informujte o dalším postupu samosprávy,“ upřeně hleděl na Bergra, který pokorně kýval hlavou.

„Jistě,“ zvedl se předseda ze židle a po měkkém koberci došel k vysokým dveřím. Vzal za mohutnou kliku a naposledy se otočil: „Na shledanou.“ Odpovědi se mu nedostalo. Vyšel tedy rychle ven a zavřel za sebou dveře. Notnou chvíli stál v chladné chodbě a snažil se zadržet podlamující se kolena. Zalovil v kapse. Vytáhl složený bělostně čistý kapesník a otřel si jím čelo. Než ho do kapsy vrátil, zadíval se na monogram AB ozdobně vyšitý v rohu.

Spěšně seběhl schody, z věšáku v hale sebral pláštěnku, aniž by čekal na blížícího se sluhu, a s vypětím sil k sobě přitáhl těžké vchodové dveře. Vystřelil ven. Až u kočáru uslyšel prásknutí zavíraných dveří. Než svižně naskočil do kabiny, zavelel kočímu: „Do novin.“ Kočí houkl na koně a povoz se dal do pohybu. Bergr zaznamenal zatočení kočáru do vedlejší ulice a následně se vůz vydal na opačnou stranu města. Nakladatelství Autopolské polnice a Parapolského zpravodaje bylo asi napůl cesty mezi Skálovcovým palácem a sídlem samosprávy. Soustředil se na zvonění kopyt a drncání kol po dlažebních kostkách. Dlouho si budoval vlastní politickou kariéru, jen aby se dostal Skálovcovi do spárů. Nebylo jak se mu vyhnout. Kam se vrtl, tam narazil na ty jeho dlouhé prsty. Ukazovákem a prostředníkem poodhrnul závěs na okýnku. Po chodníku způsobně kráčelo několik lidí. S pohledem upřeným k chodníku nebo neúčastně před sebe šli Parapolští oděni v šedých, černých nebo tmavomodrých barvách přesně za svým cílem. Těch několik figur oblečených do barevného oděvu bylo z Autopole, ale ani ti se nesnažili na sebe nijak upozorňovat. Mířili do zaměstnání nebo z něj. Byli spolehliví. Jinak by nebyli k práci v Parapoli vybráni. Pustil závěs a mírně se sesul na sedadle. Uvolnil se. V hlavě si srovnával svůj denní rozvrh.

Kočár prudce zastavil a za závěsem se objevila bílá budova. Byla nižší než ostatní a mnohem méně zdobná. Vysoká štíhlá okna napodobovala parapolský styl výstavby, ale tvary byly příliš geometrické, bez výstupků, arkýřů či rozet. Ve svém okolí působila pokrokovým dojmem. Bergr rozvážně vystoupil z kočáru a napřímil se v celé své výšce. Rukou si uhladil šedivé vlasy. Vážně, s narůstajícím úsměvem na tváři třikrát pokývl hlavou. Pohyb ukončil s hlavou vysoko posazenou a pohledem mířícím těsně nad hlavy kolemjdoucích. Levou rukou sáhl za sebe, obtočil si kolem ní cíp pláštěnky, aby ji zdobila rudá podšívka. Rázně vykročil. Nemusel se ani zastavovat, protože z recepce již vyběhla žena v šedém kostýmu s úzkou sukní a otvírala mu dveře. „Pane předsedo,“ oslovila ho v předklonu. On ji vzal na vědomí jen mírným otočením hlavy.

Došel na konec vstupní haly ukončené dřevěným výklenkem. Nastoupil do kabiny výtahu, uchopil trychtýř zasazený ve stěně a zavelel do něj: „Až nahoru.“ Ve strojovně se dala kola do pohybu a výtah se rozjel. Jízda byla překvapivě plynulá. Před Bergrem se mihlo první patro, kde bušili novináři do psacích strojů. Výtah se s cuknutím zastavil v druhém patře. Tady bylo ticho. Vykročil do chodby, z níž vedly vstupy do kanceláří redaktorů. Zamířil si to do dveří, na nichž se leskla kovová cedulka s nápisem Harry Tiskal – šéfredaktor. Vstoupil. Aniž by čekal na pozdrav, hodil si pláštěnku na věšák za dveřmi.

„Zdravím vás, Harry,“ upřel zrak na oteklého plešatého muže. Ten se v polosedu natáhl přes stůl a vzal Bergrovu napřaženou ruku do své upocené. Předseda si nesedl na židli, ale uvelebil se na pohodlné sofa u zdi s výhledem z okna. Šéfredaktor se znovu zaklínil do kolečkové židle, jejíž sedák byl na jeho pozadí příliš malý.

„Jak se máte, pane předsedo?“ optal se zdvořile. „Čím vám mohu posloužit?“

„Ničím zvláštním,“ mávl rukou Bergr a zavrtěl se na pohovce. „Jen běžnou úpravou Autopolské polnice.“ Sáhl do vnitřní kapsy saka a vytáhl obálku. Zlomil pečeť, vybral jeden menší složený papír a napřáhl ruku k Tiskalovi. Ten malými pohyby nohou popojel blíže k pohovce a naklonil se pro papír tak, že se kolečková židle mírně zvedla z podlahy, jak mu visela na pozadí. Došoupal se zpět ke stolu a dal si na nos poloviční brýle na čtení: „To jsou nová data zvláště upravených vydání, že?“

„Správně,“ konečně odpověděl. „Jsou to data vydání po akcích. Po každé konceptuální ventilaci musí vždy následovat důkladné podmiňování.“ Teprve teď na Tiskala významně pohlédl.

„Jistě, o to jsem se vždy postaral. Máte nějaké přání, o čem by články měly být? Tedy kromě klíčové role Parapole.“

„Myslím, že by bylo nasnadě vyzdvihnout úspěchy pracovních odborů v Autopoli. Nezaměstnanost je v podstatě nulová,“ usmál se předseda, ale opět do okna.

„Ano, to je významný úspěch,“ udělal si poznámku sotva uchopitelným kolíčkem tužky.

„Zbytek je už na vás. Však v tom máte praxi.“

„Celá redakce se vynasnaží,“ ujistil předsedu uctivě.

„Ještě s jednou věcí byste mi mohl pomoci.“

„Samozřejmě,“ zasýpal přiškrceným hlasem. „Od toho jsme tady.“

„Je potřeba obměnit propagační hesla. Vaši redaktoři se již v tomto úkolu osvědčili.“

„Zajisté. Bude termín do dvou týdnů stačit?“

„Myslím, že ano.“ Bergr vstal z pohovky, ještě jednou pohlédl z okna a sáhl pro pláštěnku.

„Určitě budete s naší prací spokojen, pane předsedo. Přeji vám úspěšný den.“

„Děkuji, Harry,“ pousmál se Bergr, když vycházel dveřmi na chodbu.

S vyjeveným šéfredaktorem v zádech měl mnohem lehčí a ráznější chůzi. Švihácky si prohrábl čupřinu šedivých vlasů a malým posunkem pozdravil recepční u východu. Jako mladík naskočil do kočáru a udal kočímu směr: „Samospráva“. Cestou si zaujatě proplétal prsty na rukou a samolibě se uculoval. Ucítil náklon kočáru, jak stoupal na kopec, na jehož vrcholku seděla monstrózní budova parapolské samosprávy. Svou rozsáhlostí komplex předstihoval i Skálovcův palác. Jeho obdélníkovou symetrii v půlce narušovala vyčnívající kupole. Po každé její straně byla dvě identická křídla vepředu rámovaná podloubím. Kočár zastavil u kratší strany budovy u postranních dveří. Bergr svižně vyběhl do mezipatra. Tam se však zastavil. Úsměv mu sjel z tváře, pláštěnku si přehodil přes levou paži a dále již rozvážně vystoupal do prvního patra. V menší zasedací místnosti byl shromážděn propagační výbor. Muži v černých nebo šedých oblecích, někteří obzvlášť staromódní ve fracích, korzovali po místnosti, popíjeli horké nápoje z malých šálků a při tom zaníceně debatovali. Jakmile Bergr vstoupil, všichni utichli a uhýbali procházejícímu předsedovi z cesty. Prošel kolem dlouhého zasedacího stolu, k němuž se postupně posadili ostatní přítomní. Přes velkou polstrovanou židli v čele si přehodil pláštěnku červenou podšívkou nahoru a posadil se.

„Dobrý den, pánové,“ oslovil propagační výbor. „Sešli jsme se dnes, abychom probrali dvě záležitosti,“ poklepal tiše prsty o stůl a zamyšleně pokýval hlavou. „První věc je docela běžná. Změní se algoritmus akcí, takže je třeba promyslet nové způsoby propagace. O Autopolskou polnici se není třeba starat. Tato naše frakce je docela samostatná. Redakce nám taktéž vypomůže s novými hesly. Od vás očekávám návrhy na další neotřelé způsoby propagace. Termín je do konce příštího týdne.“ Zúčastnění se na sebe nepříliš šťastně podívali. „O druhé záležitosti nás bude informovat pan Lepový, zastupitel za severní okres.“

„Ano, jistě, ehm,“ odkašlal si muž středních let. Rychle se probral papíry v rukou a pak se pustil do řeči: „Ze spolehlivých zdrojů jsem obdržel informaci o existenci radikální skupiny, která hodlá ponoukat naše parapolské spoluobčany, aby nevyužívali Autopolské jen jako pracovní sílu, ale aby jim umožnili jejich vlastní samostatnost. Nebo dokonce rovnocenný status.“

V místnosti to zašumělo. „Tss, to je přeci směšné,“ ozval se jeden postarší přísedící nahlas.

„Ano, to víme všichni. A troufám si říci, že většina parapolských občanů by touto myšlenkou byla popuzena jako vy. Stejně ale existuje nebezpečí, že se pomatené iluze rozrostou a získají více přívrženců.“

Přítomní členové výboru mezi sebou začali vzrušeně diskutovat.

„Pánové, pánové, prosím,“ přerušil hukot hlasů Bergr. „Já bych se nebezpečí organizovaného odboje nebál. Ovšem pouze za předpokladu, že zasáhneme včas.“ Předseda se na moment odmlčel. Sepnul ruce před obličejem: „Slabým článkem každé rebélie jsou její vlastní lidé. Ať mají ideál jakkoli velký, vždy se dají koupit nebo alespoň zastrašit. Pane Lepový, máte bližší informace o členech této skupiny?“

„Mohu je samozřejmě od svých zdrojů získat,“ přiznal zastupitel.

„Tak to udělejte. Zjistěte, jaká místa zastávají a, což je mnohem důležitější, jaká by chtěli zastávat a jaké mají škraloupy.“

„Jistě, pane předsedo,“ odpověděl zastupitel potěšen jednoduchým řešením nepříjemnosti hyzdící pověst jeho okresu.

***

Z předklonu se Lola bolestivě narovnala a protáhla se. Rudé vlasy sepnuté v ohonu jí padaly na prohnutá záda. Prádlo v ruce jí kapalo na bosou nohu. Silou s ním praštila zpět do kádě. Měla od něj mokrou sukni. Nu co, stejně je všudypřítomnou párou celá nasáklá. Tak proč ne i sukně? Někdy se jí zdálo, že má tělo jako houbu, která cucá vlhkost ze vzduchu, a ruce jako kořeny, které nasávají vodu z kádí, sotva do nich ponoří konečky prstů. Kam se všechna ta voda vejde? Jednou přece musí prasknout! Při téhle myšlence se pousmála. To by bylo! Rozprskla by se kolem a všechno prádlo by bylo potřísněné krví a kusy tkáně. Ale fuj! Ještě jednou vymáchala prádlo a hodila jej na vrch plného koše.

V prádelně pracovala už tři roky. Každičký den sotva za rozbřesku vyrazila prvním vlakem z Autopole a vracela se až k večeru. Znamenalo to bolavá záda a rozedrané ruce. Ale také to znamenalo, že domů přinese nejvíc z celé rodiny. Tom, Týna a Filip budou mít dobrou večeři a nové boty do školy. Proč zrovna ona musí být ta nejstarší, co se stará o ostatní? Představovala si mít všechny peníze jen pro sebe. Co by vlastně s nimi dělala? Koupila by si lepší bydlení? V Autopoli asi těžko. Tam je výběr jen mezi domy rozpadlými a rozpadlejšími. A do Parapole by ji jinak než za prací nepustili. Možná by se mohla vydat na cesty. Třeba by se mohla přidat k Seveřanům. Jenže oni jsou tak nedůvěřiví. Kromě ceny zboží a poděkování za nákup od nich člověk nic jiného neuslyší. Když někdy dopoledne chodívá na trh, snaží se Seveřany za pulty stánků pozorovat. Hlavy mají pokryté šátky uvázanými do různých tvarů, oči klopí k pultu se zbožím, na těle nosí neforemné hábity až po paty. Když člověku vrací drobné, ani se nepodívají, kde má napřaženou ruku, a stejně se trefí. Chovají se tak i k sobě navzájem? Lola si představovala, že ne, že ta jejich odtažitost je jen hraná. Sotva odplují z města, odhodí hadry, usmějí se na sebe a začnou švitořit nesmysly.

Vhodila další vymáchaný kus prádla do koše a vydala se dovnitř do sušárny. Ve venkovním vlhkém vzduchu prádlo dříve zplesniví. Vešla do tmavého prostoru a spíše po paměti než zrakem se rychle zorientovala v bludišti chodeb. S očima upřenýma k podlaze s nerovnými dlaždicemi si to zamířila hlouběji do sklepních místností. Ve slabém světle plynových lamp zabočila několikrát doprava. U dalšího rohu vyjekla a uskočila. Koš jí málem vypadl z rukou. Lekla se kožených bot před svýma nohama. Nehýbaly se. Vzhlédla a uviděla Skálovce juniora přitisknutého ke stěně.

„Nezlobte se. Neviděla jsem vás,“ řekla ustrašeně.

Neodpověděl. Jen na ni upřeně zíral.

Co nejširším obloukem jej obešla. Neměla z něj dobrý pocit. Vždycky jenom koukal. Napřed si jeho mlčení spojovala s funkcí dozorce. Spravoval celý dům, proč ne i prádelnu? Jenže pak si uvědomila, že ani neví, jaký má hlas. On prostě nemluví. Jen na ni vykulenýma očima zírá. Naskočila jí husí kůže. Junior nebyl nevzhledný. Naopak. Vysoký, štíhlý, husté tmavé vlasy. Avšak jeho mrazivý pohled a pálení těch žlutých očí cítila v zádech dlouho potom.

„Co se s tím couráš?“ osopila se na ni Verena. Opřená o zárubeň svou mohutnou postavou vyplňovala celý dveřní prostor. „Okamžitě se dej do vyvařování. Čeká tě ještě spousta ložního prádla. Víš, chudino, co to vůbec je? Tady se nespí na zemi,“ zakrákala.

Lola dověšela prádlo a vydala na dvůr. Ve tmě před sebou hledala lesk žlutých očí. Už tam nebyl. Venku u vyvařovacího kotle zabořila kopist do změti prostěradel a všemi silami se jí snažila pohnout. Tupě hleděla do víru horké vody a myslela na cestu domů. Když odcházela z práce, připadala si špinavá, upocená a ucouraná. Ve vlaku si k ní však lidé rádi sedali, protože prý krásně voní mýdlem. Po cestě z paláce na nádraží se koukala jen pod nohy jako ostatní. Až u nádraží začala rovnat tělo, zvedat hlavu. V těchto místech převažovali Autopolští cestující. Parapolští do druhého města cestovali, jen pokud tam pracovali jako ostraha nebo na pracovním úřadě. Kolem plotu nádraží se promenádovala milice.

„Hmm,“ uslyšela za sebou, „ta by nebyla zlá.“

„Nech toho. Je z Autopole.“

„No a? Hlavně když se umí správně hejbat,“ koňsky se zařehtal jeden z příslušníků.

Lola šla bez ohlédnutí dál. Pozorovala nádražáky za plotem, kteří se o přestávce poflakovali, pokuřovali a probírali klepy. Přešla v těsné blízkosti cizího obličeje. Zarazila se a ohlédla. Přímo za plotem stál osamělý muž, zíral ven a prsty křečovitě svíral drátěná oka. Oči mu zakrýval klobouk s širokou krempou, ale stejně bylo jasné, že si jí ani nevšiml. Hleděl na město. Jeden z mála, co měl odvahu se rozhlížet. Vešla do nádražní haly. Před stanovištěm kontroly byla dlouhá fronta cestujících nervózně přešlapujících na místě, aby stihli poslední vlak domů. Nedočkavosti však nebylo třeba. Přes noc by je tu nenechali. Cesta domů se jí táhla. Říká se, že cesta zpět bývá kratší, ale vlak ne a ne dojet.

Před autopolským nádražím se Lola zastavila. Místo čerstvého vzduchu vdechla zas jen hutný prádelnový opar. Vydala se pěšky k domu svých rodičů. Byl to notný kus cesty. Dopravu si dovolit nemohla. Přes hlavu si hodila širokou šálu, aby zakryla své nápadné rudé vlasy, a svižným krokem procházela úzkými ulicemi. Kolem projelo pár parostrojů, v nichž se vezli ti movitější. Většina lidí chodila pěšky nebo se občas svezli jednou ze tří parních tramvajových linek, které se vějířovitě rozbíhaly od komplexu budov nádraží a elektrárny do města. Na koňský povoz člověk nenarazil. Živit koně znamenalo nakupovat krmení, jehož cena se s cenou plynu nedala srovnat. To si mohli dovolit Parapolští. V Autopoli si ti šťastnější, kteří měli malý obchůdek, pořídili zásobovací parostroj. Tyhle parní sentinely se poznaly podle kapotovaného kozlíku, na němž se vezlo více lidí, než lavička stačila pobrat. Pokud byla rodina rozsáhlejší, seděli i na korbě. Byla to nejen nákladná, ale i hlučná záležitost. Tlustá kola nebo ohromné válce vytloukaly dláždění ulic a doplňovaly zásoby páry.

Lola došla k menšímu kamennému mostu. Kupra byla pomalá řeka tekoucí dále na jih. Nesla s sebou nánosy červenohnědého bahna, které splavovala z úrodných oblastí severu. Dívka se zastavila pod plynovou lampou a shlédla dolů. Bahno se v Kupře převalovalo jako v barvířské kádi. Usmála se nad dětskou myšlenkou, že až jednou začne šedivět, bude si mýt vlasy v Kupře. Šla dál po mírně se vzdouvajícím mostě. Dlažební kostky byly hladké, léty ochozené. Rošťácky se po nich sklouzla.

„Lola, Lola, kdopak na ni volá?“ ozvalo se jí nad hlavou.

„Volá na ni jeden velkej trouba, bléé“ vyplázla jazyk na kluka stojícího na polorozpadlé střeše nízkého domku.

„Ale no tak,“ pronesl kluk konejšivě, „dej si přece říct.“ Seskočil ze střechy a za patami mu spadlo několik tašek.

„Nedám. To víš moc dobře,“ odsekla Lola. Udělala na něj dlouhý nos a rozeběhla se z mírného kopce.

„Nech ji být, Vítku,“ zahlaholil na kluka jeden z mladíků opodál. „Ta nána za to nestojí.“

Vítek se díval za běžící Lolou. Pak se otočil a vydal se za svou partou.

Běžela dál. Ne ze strachu. Spíše ze škodolibé radosti. Probíhala potemnělými ulicemi, kolem domků s dírami po oknech zakrytými pytlovinou. Někde se ozývala hádka, jinde zase dětský pláč, většinou obojí. Klopýtla v díře po chybějící dlažbě. Zabočila do uličky osvětlené široko daleko jedinou plynovou lampou a před ní se objevily malé zelené dveře. Zastavila se a snažila se popadnout dech. Šlo to těžko, protože se navíc sama pro sebe smála. Vzala za kliku, sehnula se před nízkým trámem a vešla do malé světnice.

„Lolo, podej mi čistý plíny,“ sotva ji spatřila, nařídila jí matka s brečícím capartem v náručí.

Lole povadl úsměv na tváři, ale hbitě skočila, z bidla visícího pod stropem sundala zažloutlé hadry a podala je matce, která se dala do přebalování křiklouna.

„A nechytíš mě, nechytíš.“ Z vedlejší místnosti vyběhla asi šestiletá holčička. Za ní se loudal puberťák předstírající hru se svou malou sestrou. „Nikdo mě nechytí. Lolo, že mě taky nechytíš,“ zvonivým hláskem zavýskla, několikrát poskočila na místě, jako by skákala panáka, a rozběhla se do chodby. Puberťák zvrátil oči v sloup a líně pokračoval v pronásledování své sestry.

„Světlo, všude světlo... koule nahoře,“ řekla z ničeho nic téměř bezzubá stařena v houpacím křesle.

„Ale, babi,“ položila Lola svou mladou ruku na její vetchou a svraštělou. Přejela po ní dlaní, podívala se stařence do obličeje, ale ta nepřítomně hleděla někam před sebe.

„Zamíchej tou polívkou a prostři. Na tátu čekat nebudeme,“ povzdechla matka a utřela si zpocené čelo.

Lola našla odloženou vařečku, zamíchala vzkypěnou polévku a odstavila ji. Z poličky vytáhla ošatku s chlebem, z oprýskaného kredence pět hlubokých talířů a lžíce. Rozložila talíře a lžíce po okrajích stolu, ošatku umístila doprostřed.

„Babi, pojď, budeme jíst.“ Zhoupnutím křesla postavila starou ženu na nohy. Ta jí spadla do náruče. Společně šouravými krůčky došly ke kraji rohové lavice, na kterou stařenku usadila.

Matka se řvoucím dítětem stále v náručí se posadila do čela stolu. Lola rozdělila polévku do talířů a sedla si na židli blíže k babičce.

„Týno, Filipe, pojďte k večeři,“ křikla matka na děti, ale jinak celou svou pozornost soustředila na utišení caparta tím, že mu do pusy cpala lžíci polévky, kterou předtím pofoukala. Dítě sice polévku polklo, ale na dlouho ho to neutišilo. Začala ho proto konejšit rychlým houpáním nohy, na níž sedělo, což jí krmení ještě ztížilo. „Ani jsem se tě nezeptala, jak se ti dnes vedlo,“ optala se Loly.

„Jako obvykle. Nic zvláštního,“ sáhla do ošatky pro chléb.

„Otce jsi po cestě domů nepotkala?“

„Ne. Vždyť kolem hospody ani nechodím.“

„Já jen kdyby náhodou.“

„Babi, všude cintáš,“ otočila se Lola ke stařence a otřela jí utěrkou pokapanou bradu i halenku. Vzala jí lžíci z roztřesené ruky a začala ji krmit. V půli pohybu ke stařenčině ústům sebou nečekaně trhla a rozlila další polévku. „Týno,“ okřikla sestru, protože nehodu způsobilo kopnutí pod stolem.

„To jsem nebyla já,“ žalovala Týna. „Filip mě kopl, tak jsem mu to chtěla vrátit,“ začala holčička nabírat.

„Žalovníčku,“ odsekl kluk a usrkl polévku.

„A byls to ty,“ praštilo děvčátko svého bratra do ramene, ale ten se jen posměšně ušklíbl.

„Už toho nechte a jezte,“ popuzeně je napomenula matka, zvedla se od nedojedené polévky a odešla konejšit brečící dítě do vedlejšího pokoje. Zatímco zbytek rodiny mlčky dojedl, přestal se ozývat pláč a nahradilo jej matčino žvatlání. Kromě matčina talíře Lola vše sklidila ze stolu a dala na plotnu hřát vodu na mytí nádobí.

„Lolo,“ zatahala ji Týna za rukáv, „podívej se, co jsem dnes nakreslila.“ Týna měla v rukou změť pomačkaných novinových papírů. „Pojď,“ směrovala sestru ke stolu, kde noviny rozprostřela po celé jeho ploše. V Autopolské polnici vycházela dětská příloha. Týna zvedla jeden list, na kterém byl vymalovaný obrázek, i když jen třemi pastelkami. Výsledkem byla nepohledná žena v šátku ohnutá nad valchou. „To jseš ty,“ vesele jí oznámila. Lola se na ni nepříliš povzbudivě usmála.

„A co ty další obrázky? Taky jsi je namalovala sama?“ zvedla ze stolu postavu mašinfíry nakreslenou tužkou spojením jednotlivých čísel. Byl to staromódní obrázek očazeného chlápka s hranatou čepicí s kšiltem do čela, jak drží řetízek zavěšený od stropu řídící kabiny a odpouští páru z kotle.

„S tím mi trochu pomáhal Filip,“ posmutněle se přiznala Týna. „Ale tenhle jsem vybarvila úplně sama,“ natáhla se pro natržené noviny. Na obrázku byl kovář sehnutý nad kovadlinou a pod ním říkanka:

Podkovičky pilně kuje,

koníčky jimi obuje.

Kdo to je?

„A ty víš, kdo to je?“ zeptala se Lola.

„No přece kovář,“ sebejistě pronesla holčička. „Ten dělá podkovy, aby v Parapoli mohli jezdit v kočárech s koňma.“

„Ty jsi šikovná,“ pochválila sestřičku. Ta se jala s hrdým úsměvem ukazovat Lole další omalovánky, ale Lola se jen bezmyšlenkovitě usmívala a kývala hlavou, což Týně k pocitu štěstí stačilo. Rozložila před Lolu dvoustranu novin, na jejímž vrcholu tlustými písmeny vystupovalo heslo „Budoucnost bez obav“. O svou budoucnost se Lola opravdu nebála. Zítra ji čekal stejný den jako dnes a pozítří jakbysmet.

***

Viktor si klackovitě sedl do křesla před otcovým masivním stolem. Opřel se paží o opěradlo a jednu nohu v těžké černé botě si položil na koleno druhé. Skálovec seděl shrbený naproti. Těsně před obličejem držel účty. Brýlemi zvětšené oči se mu lepily na papír.

„Proč ses včera na jednání opozdil?“ pohled ani nezvedl. „Je nutné vystupovat jednotně. Jsme rodina a tohle je rodinný podnik.“

Junior se začal v křesle rovnat a upravovat.

Teprve teď k němu otec vzhlédl: „Nech té bezúčelné vzdorovitosti. Už zase vypadáš jako kluk, co mu sebrali prak.“

Viktor si nervózně odkašlal.

„Prý byly nějaké problémy s dodávkami plynu,“ vrátil se Skálovec k papírům.

„Jen několik dodávek se opozdilo kvůli úniku. Už se to opravilo. Stejně máme velké zásoby. Není třeba se ničeho obávat,“ mávl junior rukou.

„Vždy je třeba myslet na nejhorší. Plyn je pro nás nepostradatelný. Proč k úniku došlo?“

„Nedbalost jako obvykle. S parapolskými dělníky to nebývá lehké.“

„Jiné nemáme,“ odsekl Skálovec. „Nehody si nemůžeme dovolit z žádných důvodů. O to méně z nedbalosti. Posílíme dohled. V dílnách vše v pořádku?“

„Jistě,“ napřímil se hrdě, „všechno klape. Běžná správka byla provedena a příprava na další naplánovanou akci je v plném proudu.“

„Zde je rozvrh akcí.“ Natáhl k synovi ruku s hlavičkovým papírem a několika razítky u spodního okraje. Viktor se pro něj nahnul, ale otec trhl rukou zpět. „Pamatuj si, že veřejně vystupujme společně. Otec a syn. Příští týden je jednání se zástupci samosprávy. Budeš po mém boku. Rozumíš?“

„Jistě, otče,“ pokorně pronesl se zrakem upřeným ke koberci. Napřáhl ruku pro papír, ale chvíli se o něj s otcem musel přetahovat.

„To je pro dnešek vše. Můžeš jít,“ vrátil se senior k lejstrům.

Za dveřmi pracovny si Viktor vydechl, ale okamžitě zaťal zuby. Stál tam několik minut, až si uvědomil, že ho bolí čelist. Vyběhl po červeném koberci do vyššího patra. Vlál za ním černý plášť. Vrazil do svého pokoje a zabouchl dveře. Ze sevřené pěsti mu trčel napůl zmačkaný rozvrh akcí. Odhodil jej a zhroutil se na lenošku potaženou zlatým brokátem. Chvíli ležel se zavřenýma očima. Pak je otevřel a upřel na žebroví na stropě. Vysoký strop se snižoval, až ho žebra klenby objala jako okovy. Sáhl do šuplíku vykládaného stolku vedle lenošky a vytáhl kovovou krabičku. Palcem a ukazováčkem z ní vylovil několik průhledných krystalů a strčil si je pod jazyk. Uvolnil si knoflíky pláště. Venku se šeřilo. V pokoji byla téměř tma. Rozeznával už jen obrysy nábytku a pak ten odporný katedrální strop. Co proboha jeho předky vedlo k tomu, nechat si místo domu postavit obrovský kostel? Je odevšad vidět, všem imponuje, každý hned ví, kdo tu vládne. Ale proč ta obscénní nábožnost? Jeho otec je dost chytrý na to, aby se sám začal považovat za boha. Spíš připomíná vrchního kněze, který ze svatostánku tahá za nitky a manipuluje ostatními v údajný boží prospěch.

Rozšněroval si těžké boty. Špičkami o paty je vyzul a odkopl. Sundal si i kabát. Bylo mu horko. Krystal už působí. Někdy si představoval, že jsou to zkamenělé slzy. Třeba slzy jím nepoznané matky. Otec si prý nechal dovézt dívku. Vlastně teprve dítě. Vyrůstala v paláci, ale jen za jediným účelem – aby porodila juniora. Věděla to předem, nebo ji překvapil? Nalákal hubené děvčátko s dlouhými vlásky do svého doupěte. Byla snad připoutaná? Nebo se ji snažil uchlácholit měkkými polštáři a lesklými závěsy? Když se k ní vkrádal, odvážila se bojovat? Nebo jen prkenně ležela a modlila se, aby už byl konec? Pokud našla odvahu otevřít oči, musela nad sebou vidět pohybující se zpocenou holou lebku a na ní ještě stále nasazené tlusté brýle. Po aktu zůstalo pod nebesy jen křečovitě se cukající dívčí tělo.

Ne! Viktor se na lenošce hrůzou vzpřímil. Těžce oddechoval. Z čela se mu řinul pot. Opět si lehl a zavřel oči. Před očima měl rudo. Rezavá barva se vlnila ve všech směrech. Obraz nabíral texturu. Jeho ruka se zanořila do jemných rezavých vlasů. Podal si je k obličeji. Nasál vůni mýdla. Odhrnul pramen a pod ním našel hebkou bílou kůži, měkká ňadra a vzdouvající se šíji. Vše se houpalo. Stále zuřivěji a ve zkracujících se intervalech. Pak se ozval jízlivý smích. Pronikavý jako nůž nalézající volné místo mezi žebry. Se zkřiveným obličejem si dlaněmi zacpával uši, až ho začaly bolet. Zabořil paty do pohovky. Vzepjal se a propnul záda. Tělo měl jako napjatý luk. Křičel. Nedokázal přestat. Jak dlouho ještě? Zhroutil se na podlahu. Jazyk se mu lepil na patro. Bolest za krkem byla nesnesitelná, ale ztuhlé obratle mu nedovolovaly se pohnout. S námahou rozevřel víčka, ale hned je zase bolestivě zavřel. Do pokoje pronikalo z okna světlo. Je ráno. Podepřel se lokty a pomalu vstal. Zamířil do koupelny. Nahnul se nad porcelánové umyvadlo, z poloviny jej naplnil studenou vodou a dlaněmi si opláchl obličej. Podruhé nabral chladnou vodu do dlaní, ale tentokrát ji vypil. Ručníkem si osušil tvář, vrátil se do pokoje a natáhl se na postel.

Je tu další den. Projít rozvrh akcí, dohlédnout na opravy v domě, zajistit zásobování, vyplatit služebnictvo. On sám je taky služebník. Jako kluk snad ještě přemýšlel o tom, že by svůj život žil jinak a jinde. Časem se však odvážné myšlenky vytrácely a přibýval jen mlžný opar smutné jistoty, že není kam jít. Už nebylo tak jednoduché sebrat si pár věcí a zmizet. V Parapoli by ho milice na otcův rozkaz okamžitě našla. V Autopoli taktéž. Nehledě na to, že představa života mezi Autopolskými se mu příčila. Pak by mu zbylo jen plahočit se pouští bůhvíkam. Zatímco zde, na místě jediného dědice, si mohl iluzi vlastní důležitosti zahřívat a opečovávat. Sice se musel tiše plížit potemnělými chodbami, přešlapovat na místě a jen skřípat zuby při tajném naslouchání. Musel se nechat hladit proti srsti. Jediným povoleným projevem odporu bylo jiskření kožichu, úskok od necitlivé ruky a podrážděné zamňoukání. Úděl dědice však také nabízel omamnou budoucnost. Všechno to čekání a ústupky se za nějaký čas zúročí.

Kapitola druhá

„Průkaz,“ otráveně procedil člen obsluhy parapolského nádraží. Nad jeho hlavou se v odrazu venkovního světla blyštěl nápis „Nechte se vést“. Psohlavec dal strážnému průkaz a upřeně se na nápis zahleděl. „Hej,“ zamával mu před zasněným obličejem strážný, „vstávat. Dnes už zpátky nejedeš. Teda jedeš, ale jenom jako pasažér. Ale rozpis služeb bys měl znát, co?“

Psohlavec přikývl.

„Vem to nejbližším vlakem domů.“

„Chtěl jsem se ještě najíst.“

„Jasně. Hlavně se tu moc nepotloukej.“

Psohlavec vsunul podaný průkaz do zadní kapsy kalhot a odkráčel. Ve dveřích jídelny ucítil pach dušené zeleniny. Maso bylo vzácné. Seveřané sice obě města zásobovali potravinami, ale sami byli spíše pěstitelé než chovatelé. Dobytek měli jako tažná zvířata. Občas se na trhu objevil stánek s kozami nebo králíky, ale ani těch nebylo mnoho. Vzal si tác a nechal si nabrat hráškové kari s rýží. Na místě u okna se chvíli v jídle rýpal. Žlutozelená hmota se přelévala z jedné strany talíře na druhou. Snědl pár soust. Jak žvýkal, upřel svůj pohled z okna. Co by za to dal proměnit se v mouchu a nepozorovaně proklouznout do nitra Parapole. Zaletět do sídla samosprávy a vidět a slyšet, jak rokují moudří. Možná by tam ani nedoletěl. Dnes je mlžný opar tak hustý, že by se dal krájet. Takhle zlé to v Parapoli nebývá. Autopole obvykle trpí hustšími mlhami než její sestra. Ta má k dispozici mnohem více koňské síly, není třeba vždy spoléhat na parostroje. Navíc elektrárna s chladícími věžemi chrlícími páru je jen v Autopoli. Muselo tomu napomoci počasí. Možná změna tlaku nebo tak něco.

Sebral tác s nedojedeným jídlem a odnesl jej k pultu. Do příštího vlaku měl ještě čas a na nástupišti se mu sedět nechtělo. Vešel do chodby za jídelnou, kterou neznal. Prošel kolem několika prosklených kanceláří, kde pracovali lidé v tmavě modrém stejnokroji obsluhy nádraží. Písmenka na tenkých tyčinkách se zvedala nad prsty žen u psacích strojů. Cinkání konce stránek se ozývalo v nepravidelném intervalu, načež se vymrštila ruka a posunula pákou válec zpět na začátek. Z vedlejší kanceláře se k nim přidal muž v kulaté ploché nádražácké čepici. V rukou držel několik barevných kartiček. Po důkladném prozkoumání jednu po druhé zařadil do pořadače. Horní okraj každé kartičky vykukoval z malé kapsičky na téměř zaplněné stěně. Uniformovaný muž se vrátil a usadil se. Kromě malého volného místa přímo pod rukama se jeho stůl sestával z kovové desky s vertikálně vedenými drážkami, v nichž byly zasazeny posuvné kolíčky. Ozvalo se hlasité cinknutí. Muž se natáhl dopředu. Psohlavec postoupil trochu dále a uviděl, že po zdi vede potrubní pošta. Dispečer odklopil malá dvířka na trubce a vyndal schránku. Přečetl si rozkaz a přesunul tři kolíčky na stole do horní polohy. List s rozkazem pak uložil do zásuvky k ostatním. Mají to zorganizované, pomyslel si Psohlavec. Takhle úhledné a spořádané v Autopoli žádné pracoviště není. Tedy možná kromě pracovních odborů, které stejně spravují parapolští úředníci.

Na konci chodby se klikatily nerovné schody do suterénu. Dole blikotala jen jedna plynová lampa. Psohlavec na chvíli zaváhal. Nakonec sestoupil úzkým schodištěm ukončeným plechovými dveřmi. Byly pootevřené, avšak bílou barvou na nich svítil nápis „Nepovolaným vstup zakázán“. „Haló, je tam někdo?“ zavolal. Když se neozvala žádná odpověď, nahlédl dovnitř. Byl to jen úklidový kumbál. U jedné zdi byly vyskládané kýble, o protější zeď se opíraly smetáky a mopy. Psohlavci se znatelně ulevilo. Za vniknutí do úklidového kumbálu ho snad nikdo stíhat nebude. Nad tou myšlenkou se pousmál. Prásk! Naskočil úlekem. Jeden smeták se sesul k zemi. S vytřeštěnýma očima si dal ruku na hruď a úlevně si odfoukl. Udělal dva kroky dovnitř a sebral smeták z podlahy. Jeho pozornost upoutal malý výklenek. Celá pokrytá pavučinami se v něm skrývala rezavá dvířka s otočným otvíracím mechanismem jako u bunkru. Třeba si tam místní uklízeč schovává lup, šibalsky ho napadlo. Vzal za kolo, ale bylo zarezlé. Vytáhl z kalhot kapesní hodinky, nahnul se blíže ke světlu vycházejícímu z chodbičky. Ještě má půl hodiny, než pojede další vlak. Podívá se rychle dovnitř a hned půjde. Třeba opravdu objeví nějakou pašeráckou neplechu a dostane pochvalu. Zabral za otočný mechanismus oběma rukama a po chvíli snažení se mu podařilo závoru na dveřích vysunout ze západky na zdi. Musel se dost sklonit, aby prošel. Byla tam tma. Zalovil v kapse kabátu a vytáhl zapalovač. Škrtl a posvítil si do nahrubo vykopané šachy sotva pro jednoho člověka. Podlaha byla jen hliněná, ale strop byl podepřený kovovými traverzami. Přivřel za sebou dvířka, sešel několik neumně vysekaných schůdků a udělal pár kroků dál do šachty. Má to nahlásit strážnému? Vždyť tu nemá co dělat. Mohli by to považovat za neoprávněné vniknutí. Nebo se mu možná naskytla nevídaná šance. „Au,“ zařval, když zakopl. Zapalovač mu při pádu vyletěl z ruky a zhasl. Ležel na břichu a pořádně ho bolela pravá holeň. Zašátral rukou podél stěny a nahmatal dlouhou násadu nějakého nástroje. Lopata. Musel se udeřit o její ostrý břit. Zvedl se na čtyři a popolezl. Rukama hmatal po podlaze. Má ho. Škrtl zapalovačem a vydal se šachtou směr město. Jak klopýtal po nerovné podlaze, mnohokrát pocítil nutkání se otočit, ale krok zpět neudělal.

Zhasl zapalovač, protože před ním v několika pruzích prosvítalo světlo. Východ byl z venku zatarasen přibitými prkny. Přistoupil až k nim, sundal klobouk a přiložil oko ke skulině. Žádné postavy neviděl. Jen kamennou zeď. Zaposlouchal se. Ani žádné hlasy. Prsty opřené ruky nahmatal pórovitou strukturu dřeva. Bylo ztrouchnivělé. Ramenem se do prkna opřel. Povolilo. Nahlédl dírou ven. Přes vzrostlé křoví uviděl malý neudržovaný dvorek. Opřel se i do dalších prken a proboural si cestu. Přikrčil se v křoví. Místo bylo opravdu opomenuté a ponechané samo sobě napospas. Dvorek se táhl kolem vysokého domu. Psohlavec se přikrčil za haldu harampádí pokrytou prachem a hlínou a nahlédl za roh. Tam byl dvorek o poznání prostornější. Z kádí a necek trčely valchy, avšak pradleny nikde.

Šeřilo se. Pokud se chce podívat do domu, musí to udělat rychle. Vklouzl do pootevřených dveří. Opět škrtl zapalovačem, ale čekalo ho zklamání. Byl jen v úzké sklepní chodbě. Co si představoval, když vleze do domu zadem? Plyšové koberce a křišťálové lustry? Šel dál chodbou, která se začínala větvit. Odbočovaly z ní vchody do menších místností. Nejprve několik sušáren, pak úklidové náčiní. Jednou dokonce našel dobře vybavenou dílnu. Už to chtěl vzdát. Parapolští zjevně nežijí jinak než Autopolští. Jen na to mají víc místa. Zvedl hlavu vzhůru a zkoušel si představit, jak velký je celý dům.

Za rohem se kolmo napojovala další chodba. Z pootevřených dveří na jejím konci vycházelo nebývale jasné světlo. Psohlavec přiložil oko ke škvíře, ale okamžitě ucukl. Světlo ho oslnilo. Promnul si oko a počkal, až se ztratí barevné mžitky. Ještě jednou se přiklonil ke skulině a pomalu otvíral oči. V místnosti zářilo silné bílé světlo vycházející z jednoho bodu. Nasunul hlavu dovnitř. Nikde nikdo. Místnost byla jednoduše vybavená. Kromě ústředního stolu a židlí kolem něj bylo podél zdi několik nižších kredencí. Po židli vylezl na stůl. I když ho oči bolely, musel ten zdroj světla prozkoumat. Na drátech ze stropu visela skleněná nádobka, v níž jasně zářilo vlákno. Nevěřícně na tu svítící hrušku koukal. Světlo bylo stálé. Vůbec neblikalo. Trochu mu to připomínalo osvětlení ovládacích panelů ve vlaku, ale tam byla světýlka jen malinká. Sáhl na skleněnou nádobku u stropu, a ucukl. „Au,“ zasykl. Pálí to jako čert.

V chodbě se ozvala rána a následný smích: „Pítrís, ty jseš ale balvan! Jednou zakopneš o svoje nohy.“

„No, co? Velký jsou dost. Chtěl bych vidět tebe s takovýma nohama, ty pidižvíku.“

A je konec. Teď ho najdou. Rozhlédl se kolem sebe a jal se otvírat kredence. Všechny byly plné krámů, ale pak narazil na jednu prázdnou. Vytáhl prostřední polici, aby se vešel dovnitř. Sám se tam nasoukal docela dobře, ale dvířka za sebou úplně dovřít nedokázal. Zůstala škvírka.

Do místnosti vešel malý šlachovitý muž, za ním obr hromburác a třetí byl nevýrazný štíhlý chlapík s knírkem. Mužík si přehodil dlouhou šálu již několikrát omotanou kolem krku přes rameno a posadil se ke stolu.

„Pítrís,“ obrátil se k obrovi, „nalej něco silnějšího,“ a ukazovákem poklepal na stůl před sebe.

Hromburác kývl. Prackama sebral z police láhev a skleničky a na stole do skleniček nalil až po okraj bezbarvou tekutinu. Muž s knírkem se pro jednu natáhl, ale nesedl si. Opřel se o kredenc s ukrytým Psohlavcem. Ten škvírkou zahlédl ošlapané polobotky a kalhoty od šmíru. Nikdy ho nenapadlo, že i Parapolští manuálně pracují.

„Brrrr,“ zatřepal Pítrís hlavou a udělal škleb, jak do sebe hodil panáka. Ostatní jen usrkli.

„S tímhle musíš opatrně, příteli,“ zasmál se mužík Pítrísovu zkřivenému obličeji. Pootočil hlavu ke dveřím a najednou jí rychle trhl: „Sakra, Viktore, já jsem se lekl. Ty jseš úplnej tichošlápek!“

„Ale Kendy. Snad nemáš špatné svědomí?“ prohodil vcházející s rukou na klice.

„Čau, Viktore,“ ozval se Pítrís s širokým úsměvem na buclaté tváři.

Viktor mu pokynul hlavou. Muž s knírem naznačil dvěma prsty u čela vojenský pozdrav. I jeho přítomnost vzal Viktor na vědomí pokynutím hlavou. Popošel o pár kroků do čela stolu. Jeho štíhlou siluetu ještě prodlužoval na paty spadající černý plášť. Pítrís sahal pro další čistou skleničku, ale Viktor ho zavrtěním rukou zarazil. S pokrčením ramen si tedy nalil ještě jednu a posadil se naproti Kendymu.

„Tak copak se děje v paláci?“ mrkl na Viktora Kendy a dal si nohy na stůl. „Pápínek pořád zlobí?“

Pítrís se při poznámce tak zakuckal, až zrudnul. „Pardón, hoši,“ vykašlal ze sebe.

Viktor však Kendyho poznámku přešel mlčením. „Riki, mám tu pro tebe nový rozvrh akcí,“ podal muži s knírkem složený papír.

„Jasně,“ sjel papír očima, “už jsem si říkal, že by bylo načase.“ List pak uschoval do kapsy na vnější straně nohavice pracovních kalhot.

„Když jsme začali pracovně, mám dobré zprávy ze severu,“ sundal Kendy nohy ze stolu.

Viktor si založil ruce a čekal.

„Scházím se tam se skupinkou rovnostářských nadšenců. Jsou to sice nabubřelí intelektuálové, pořád jenom debatují o rovných příležitostech, ale kdyby na to došlo, nevím, jak by se jim líbilo pulírovat si vlastní záchod. No, to je vedlejší. Důležité je, že už mi věří. Teď by to chtělo něčím je popohnat,“ udělal prsty špetku a zamnul jimi.

„Tím si nejsem jistý,“ pronesl zamyšleně Viktor.

„Ale no tak. Potřebují nějaké dotace, aby to rozjeli,“ naléhal Kendy.

„O to nejde,“ mávl rukou Viktor, „ale nenechají se zastrašit?“ Teprve teď vzhlédl ke Kendymu.

„To je těžko říct. Ale s odměnou vzrůstá i nadšení.“

„Prý nadšení,“ vyprskl Pítrís. „Ty umíš zradě dávat pěkný jména.“

„Ty buď zticha,“ obořil se na něj Viktor. „Jak velkou mají základnu?“ otočil se zpět na Kendyho.

„No, v tom je trochu problém. Moc jich není. Ale kdyby ses mezi nimi objevil ty, určitě by se přidali další. Na tvoje jméno by zabrali.“

„To je blbost,“ vložil se do debaty Riki. „A co budeš dělat, když se to podaří? Obrátíš na druhou stranu?“

„Přesně tak. To nepřipadá v úvahu,“ přikývl Viktor.

Nastalo chvilkové zadumané ticho, které přerušilo rytmické skřípání. Pítrís se začal houpat na židli. Viktor obešel stůl a jakoby nic pod ním židli podkopl, že málem neudržel balanc. „Už jsem ti jednou řekl, abys byl ticho,“ procedil mezi zuby.

„Vždyť nic neříkám. Nech mě žít,“ bránil se Pítrís.

„Ale no tak, pánové,“ rozmáchl rukama Riki. „Přece si zlost nebudeme vybíjet sami na sobě. Dejme tomu čas. Ono se to nějak vyvrbí.“

Kendy zatřásl s krabičkou od zápalek: „Mám tu nový vzorek. Dá si někdo?“

„A nebylo by to lepší v nějaké příjemnější společnosti?“ prohodil šibalsky Riki. „Nepůjdem k Lampiónu?“

Ostatní pokývali souhlasně hlavou. Viktor přátelsky poplácal vstávajícího Pítríse po zádech, aby si ho udobřil.

„Myslíte, že dnes bude obsluhovat Helena?“

„To nevím, Pítrís, ale třeba budeš mít štěstí,“ ozvalo se ještě.

Psohlavec se nehnutě choulil v kredenci. Kapka potu mu sjela z nosu. Naslouchal. Ani hlesu. Vykulil se na podlahu místnosti a přitom strčil do židle. Při skřípavém zvuku ucukl a chytil se za hruď. Vystřelil ve směru dveří, nahmatal kliku a vyrazil do chodby. Nedokázal myslet na nic jiného, než aby se dostal ven. Roztaženými pažemi hmatal po stěnách. Teď už viděl obrysy svých rukou. Před ním prosvítalo světlo. Narazil na schody. Musel si splést chodbu, protože u vchodu ze dvora žádné schody nebyly. Otevřel okno v mezipatře. Vedlo do ulice hned nad chodníkem. Rozhlédl se na obě strany a vyskočil ven. Rozběhl se, aniž by si uvědomil, že pádící cizinec v potemnělé parapolské ulici upoutá pozornost. V jasu plynových světel před sebou uviděl charakteristickou dvojici. Milice. Nesmí ho chytit. Našel uličku mezi domy. Byla sice slepá, ale za popelnicemi se schovat dalo. Vytáhl z kapsy hodinky a natočil je k pronikajícímu světlu. Teď už ani poslední vlak nestihne. Dal si bezradně hlavu do dlaní. Nikdy neslyšel, že by nějakého Autopolského našli v noci v Parapoli. Proč lezl, kam neměl? Hlasy příslušníků byly stále slyšet, protože klábosili v ústí slepé uličky. Těsně vedle něj něco zašramotilo. Lekl se, až se popelnice zatřásly. Fuj, krysa. Jeden z příslušníků se otočil jeho směrem, ale naštěstí se do uličky nevydal.

Nezbylo mu nic jiného než zůstat v úkrytu a ráno se nějak proplížit na nádraží. Odhadoval, že chodba vedla zhruba na jih. Ráno tedy zamíří na sever. Znovu se podíval na hodinky. První ranní vlak přijíždí do Parapole před šestou. Musí tu přečkat osm hodin. Uklidnit se bylo těžké. Každý šramot mu zněl jako požární siréna. Každé bliknutí lampy bylo jako živý blesk z oblohy. Co chvíli vykukoval, zda je na ulici dost lidí, mezi které by se zamíchal. Avšak brzy ráno byli venku jen vypulírovaní Parapolští, kteří neměli tu notnou dávku štěstí, aby mohli pracovat v domovském městě. Už brzy musí přijet první vlak z Autopole. Pak se ulice zaplní autopolskými dělníky stejně ošuntěle oblečenými jako on. Oni však půjdou opačným směrem – z nádraží do města.

Když na hlavní ulici zhoustl provoz, vyplížil se od popelnic. Musí jít nenápadně proti proudu. Posunul si klobouk do čela a držel se při zdi. Bylo to až příliš snadné. Nikdo si ho nevšímal. Všichni chvátali, aby byli v práci včas. Když před sebou zbystřil příslušníky milice, kteří namátkově legitimovali parapolské dělníky, skočil do silnice za projíždějící parostroj a přikrčil se za korbou. Bezpečně tak kolem milice prošel.

Konečně uviděl plot lemující nádražní budovu. Přes něj se nepozorovaně nedostane. Bude muset vchodem pro veřejnost, přestože bude opět nápadný. V zúženém prostoru vchodové brány sílil proud vycházejících. Musel použít lokty, aby se dostal dovnitř. Pošlapal přitom několika lidem nohy.

„Kam lezeš, vole?“ obořil se na něj výrostek.

„Něco jsem si ve vlaku zapomněl.“ To by nemusela být špatná výmluva ani pro milici.

U kontrolní přepážky panoval organizovaný zmatek. Od nástupiště se valila změť hlav, rukou a nohou, kterou však příslušník milice řadil do úhledné fronty. Druhý strážný nacvičeným pohybem jedné ruky otáčel podávané průkazy a propouštěl jejich držitele.

„Co se tam děje?“ zahlaholil strážný a stoupl si na špičky, aby viděl dozadu na skupinku dělníků, kteří do sebe šťouchali. Když však padla první rána, oba příslušníci nechali kontroly, vyrazili do davu a píšťalkami svolávali posily. Teď nastala Psohlavcova šance. Prodíral se přihlížejícími co nejblíže přepážce. Bylo tam ale tak narváno, že ač se snažil sebevíc, nemohl se dostat za přepážku. Kvůli rvačce se naopak lidé rozestupovali a tlačili se směrem ven z kontrolního prostoru.

„Netlačte se,“ ozval se za ním rázný hlas dalšího příslušníka milice, jenž přispěchal na pomoc. „Jak jste na tom?“

„Už je máme. Převezměte kontrolu průkazů,“ zakřičel jeden ze strážných uklidňujících rozmíšku a pak on a jeho kolega odvedli každý jednoho rváče.

„Všichni se vraťte zpět za přepážku,“ zavelel příslušník za Psohlavcem a společně se dvěma dalšími začali tlačit dav zpět k vlaku.

„Ale mě už kontrolovali,“ protestoval postarší muž.

„Tak vás zkontrolujeme ještě jednou,“ odsekl příslušník. Psohlavec se jen usmíval. Dlaněmi se opíral do zad člověka před sebou a popoháněl ho. Po centimetrech se posouval k vytouženému vlaku. Náhle však zakopl. Přelomil se vejpůl a svalil se na jiné tělo.

„Au, dávej pozor,“ bolestně zaúpěl ženský hlas. Na zemi seděla dívka s bohatými rusými vlasy. „Copak nehledíš, kam jdeš?“ dodala rozzlobeně a chytila se za kotník. Vlasy se jí svezly přes obličej.

„Já... promiň,“ zakoktal. Podal dívce ruku, aby se také postavila.

„Co se zase děje?“ prodíral se k nim strážný.

„Nic, jen slečna spadla,“ spěšně poznamenal Psohlavec a ženu mu hodil do náruče.

Chvátal uvolněným prostorem k vlakům. Nástupištěm procházelo jen několik Parapolských, kteří rovnou nastupovali do vozu. Přisednout si k nim nesmí. Ani do vagónů vyhrazených autopolským občanům nastoupit nemůže, protože nikdo tak brzy ráno zpět domů nepojede. Mohl by se alespoň schovat na záchod. Vyčkal, až nikdo nebyl na dohled, a naskočil do vagónu. Vzal za kliku toalety, ale dveře byly zamčené. Pak si všiml cedulky „Mimo provoz“. Sebral ji, proběhl prázdným vozem, našel další toaletu, cedulku zavěsil na kliku a zamkl se vevnitř. Sklopil prkénko a posadil se. Stihl to. Na toaletě nebylo okénko, a tak si uvědomil, že je to vlastně poprvé, co pojede vlakem, aniž by se mohl dívat ven. Jako strojvedoucí pozoroval jasné slunce, jaké ve městě s párou v ovzduší nikdo nevidí.

***

Kanceláří to zavrzalo, jak mohutné tělo dosedlo do židle. Ruce s buřtíkovými prsty se natáhly po výtisku novin. Nacvičeným pohybem jej rozložily. Hlavní zpráva tohoto ranního vydání Autopolské polnice byla ohlášena nadstandardně velkými písmeny.

Samospráva úspěšně drží nezaměstnanost na minimu

Včera parapolská samospráva oznámila dlouho očekávané výsledky opatření na udržení zaměstnanosti. Minulý rok zřízené pracovní odbory se hned v prvních třech měsících svého působení vypořádaly s autopolskou nezaměstnaností. Tento stav prakticky plné zaměstnanosti naše města nezažila již dlouhé roky.

Svým osvíceným programem „Práce pro všechny“ parapolští představitelé dokázali, že i ti nejubožejší z autopolských slamů se mohou uplatnit, čestně si zajistit vlastní existenci a přestat se obávat nejisté budoucnosti. Bez pracovních odborů by se dál potloukali po ulicích, živili se drobnými krádežemi a utápěli zlost v alkoholu. Některé beznadějné duše by mohlo napadnout vydat se hledat jiná sídliště v bláhové představě o šťastnějším životě. Nemuseli by ani dbát varování parapolských vědců, kteří potvrdili dlouho tušené domněnky, že poušť je nekonečně rozlehlá, neobydlená a životu nebezpečná. Výprava k Seveřanům, jedinému dalšímu známému osídlení, by se jim také nevyplatila, protože to jsou bytosti nepřátelské, jež využívají naše města jen jako odbytiště zemědělské výroby.

Pracovní odbory ale nepřidělují jen nekvalifikovanou manuální práci těm, kteří ji sami nesnadno hledají. Ti nejschopnější mají šanci dostat odpovídající zaměstnání v Parapoli, kde se poslušnou službou jejím občanům podílejí na vedení obou měst. Dávají jim tak prostor pro důležitá rozhodnutí a odpovědnou práci, jejímž výsledkem je oboustranná prosperita. Bez prozíravého vedení své vyspělejší sestry by se Autopole stále batolila ve znečištěných plenkách chudoby a přežívání.

Soužití Autopole a Parapole se sice nemůže počítat na staletí, avšak již nyní nezvratně přineslo své plody. V době nejhoršího autopolského chaosu a bezvládí se vydělili ti prozíravější z nás, kteří se již nemohli dívat na marast, v němž žili. Odvážně se odtrhli a dali věcem řád. Parapolští technici obstarali oběma sesterským městům bohatý zdroj energie, proměnili rozbořenou budovu na výkonnou elektrárnu, vyvinuli rychlý způsob cestování. Za všechny tyto vymoženosti jsme jim vděční. Parapolské hlavy a autopolské ruce – to je klíč k úspěchu!

Významná úloha pracovních odborů je tak jen dalším z mnoha prozřetelných opatření parapolské samosprávy. Moudří nás vedou a my se jimi necháme vést. Vždyť přece každý z nás hledá životní štěstí. A jaký jiný základ takové štěstí může mít než starostlivost staršího a vyspělejšího sourozence, který za nás rozhoduje a nese za nás odpovědnost? Poslušnost tomuto láskyplnému vedení je pak jen malou cenou za bezstarostnost a pokrok.

Bez nahlížení do dalšího obsahu Tiskal výtisk odložil. Tato silně propagandistická vydání vycházela vždy v jasně daných termínech, které dostával od Bergra i od ostatních předsedů samosprávy před ním. Ačkoli už dávno pryč byly doby jeho řadové novinařiny, nebyl ve funkci šéfredaktora zase tak dlouho, aby si pamatoval, že to někdy bylo jinak. Vždy dostal seznam dat pro zvláštní vydání Autopolské polnice. Někdy se opakovala periodicky, jindy ne. Nikdy však nedokázal pochopit celý systém, jímž samospráva dokázala Autopoli v područí udržet. Nebyl natolik nabubřelý, aby si myslel, že je to kouzlem mistrně zvládnuté rétoriky. Popravdě řečeno článek na první straně dnešního vydání Polnice byl velmi školácký. Ani hesla vystavená na veřejných místech přece nemohou lidem jen tak vymýt mozek, odstranit myšlenky na vlastní výjimečnost, touhy po vlastní důležitosti, slávě nebo smysluplnější existenci. Jak to Bergr řekl? Zvláštní vydání následují po „konceptuální ventilaci“. Tiskal zakroutil bezradně hlavou. Sáhl po kouřícím šálku na rohu stolu. Raději nespekulovat, nedomýšlet se, nevědět.

***

Vykračoval si, jako by to nebyla jen běžná donáška. Šel napřímeně, hleděl před sebe, balík pod paží opřený o bok. Stačilo si jen představit místo potemnělé chodby kolonádu, postavu v bílém obleku, místo balíku smeknutý klobouk a v druhé ruce švihem se pohybující hůlku. Míša zkrátka dával autopolskému nádraží ten správný lesk a punc, který mu chyběl. Zaměstnanci neměli uniformy s nablýskanými knoflíky. Nesalutovali, ale jen tak na sebe kývli. Místo vypulírovaných přepážek se obsluha opírala zalátanými lokty o rozviklané stoly. O to vřeleji působila Míšova štramácká chůze, pozdrav dvěma prsty u čela procházejícím mužům a rošťácké mrknutí na ženy.

„Co se tam schováváš, ty partyzáne?“ zazubil se Míša, když se přiblížil ke shrbené postavě opřené o zárubeň dveří s širákem naraženým do čela. „Nemáš dnes náhodou volno? Tak co se tu potloukáš?“ zahlaholil na Psohlavce. Ten se napřímil do celé své výšky, ale ani nehlesl.

„Tak pojď,“ vytáhl Míša zpod blůzy klíč na šňůrce, aby si odemkl svůj kamrlík. Vevnitř zapálil petrolejku. Odhrnul předloktím hromadu lejster a dopisů na kraj stolu a na volné místo posadil balík.

„Jak se v tom zmatku vyznáš?“ prohodil Psohlavec a sundal si klobouk.

„To víš, poslíčka nemůže dělat jen tak někdo,“ vycenil v úsměvu Míša vyčnívající přední zuby. Čněly o to více, o co méně měl těch ostatních. „Musíš si pamatovat, jak dlouho může každá zásilka počkat. Třeba tenhle balík je plný statistik o počtu cestujících a spotřebě vlaků a bůhví čeho ještě. Jde do Parapole na ústředí. Ten si tu může poležet i týden. Tohle,“ zvedl větší obálku, „jsou objednávky na nový pracovní boty. Ty taky pár dní počkaj. Ale ne moc dlouho, nebo mě chlapi těma starejma, ošlapanejma nakopnou do zadku. No a tohle psaníčko,“ vytáhl složený papírek z náprsní kapsy a jemně si ho položil na dlaň. „To nepočká ani den. Možná ani hodinu. To totiž posílá Péťa z údržby Karolínce z účtárny,“ něžně se na lístek zadíval, vložil ho zpět do náprsní kapsy a poklepal na ni. „A jinak to chce zapsat si, co kdy přineseš. Až se ti to začne kupit, zase to odnést.“

„Míšo, byls někdy v Parapoli?“

„No,“ sebral pár obálek ze židle a navršil je na stůl, aby se mohl posadit, „to už bude dlouho. Proč se ptáš?“

„Jen tak. Víš...“ odmlčel se.

„V záznamech mám, že jsem tam kdysi pracoval jako kuchař.“

„Co myslíš tím v záznamech?“

„Jen to, že má stará paměť je už dost vetchá. Mám dojem, že to bylo v nějakým velkým baráku,“ svěsil zamyšleně hlavu. „Jo, určitě. Bylo nás v kuchyni moře.“

„A jak to vypadalo v domě?“

„To já nevím, hochu. Já byl jen v kuchyni,“ zamyslel se, „a možná taky ve skladu. To víš, nikam jinam jsme nesměli.“ Poškrábal se na pleši a pak si utřel zpocený krk pod zbývajícími vlasy. „Ani už nevím, kde ten dům stál. No,“ plácl se do kolena, „můžeme se podívat.“ Zvedl rolovací poklop sekretáře a z přihrádky vytáhl svůj přehled zaměstnání. Rozevřel knížečku a podal ji Psohlavci k nahlédnutí. Ten jí listoval, až narazil na hledaný záznam. Míša byl opravdu pomocný kuchař v Parapoli, ale v kolonce místo pracoviště bylo, jako obvykle, jen číslo.

„Míšo,“ nevěřícně zakroutil hlavou, „vždyť si tam skončil teprve před pěti lety.“ Otočil list. „A bylo to hned před tímhle zaměstnáním. Copak si víc nepamatuješ?“

„Myslím, že si pamatuju jídelníček. Teda mám ten pocit, že si ho pamatuju odtamtud,“ znovu se poškrábal na pleši.

„Opravdu si nic víc nepamatuješ? Třeba něco o svých zaměstnavatelích? Nebo co se po městě povídalo?“ naléhal na Míšu.

„Co tě žere?“ přešel do útoku. „Myslíš, že jsem ty lidi nahoře v domě někdy viděl?“ Shrbil se a dal si hlavu do dlaní. „Já nevím. Buď mám hlavu děravou jak řešeto, nebo na mě fakt ty bouře působí. Ale nejsem sám,“ narovnal se. „Spousta lidí má po bouřce výpadky paměti. No a když se ti něco z hlavy vypaří a nikdo ti to nepřipomene, tak už se to samo nevrátí,“ pokrčil rameny. „Zrovna po té včerejší bouřce jsem ráno zapomněl zaplatit nájem. Bytná už mě naháněla. Ale ona taky přiznala, že to ví jen proto, že si píše záznamy. Ta včerejší bouřka byla silná a trvala určitě dlouho. Jenže jak dlouho, to si taky nepamatuju. Po pár blescích vždycky odpadnu. A co ty?“ obrátil se na Psohlavce. „Víš, jak dlouho to včera trvalo?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Psohlavec.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.