Kateřina Castañeda

Hádej, můžeš jednou

Elektronická kniha

© Kateřina Castañeda, 2018

© PROSTOR, 2018

Cover picture © shutterstock/isifa, 2018

ISBN 978-80-7260-387-9

Říká se, že nejlepší příběhy píše sám život. Dlouho jsem hledala námět pro své povídky, až mi došlo, že stačí více naslouchat lidem kolem sebe. Přimíchala jsem trochu fikce (protože bez fantazie to nikdy není ono), humoru a nadsázky, a zrodily se povídky, které právě držíte v ruce. Příběhy ze života, o obyčejných lidech, zkrátka příběhy, které se mohly stát vám nebo vašim blízkým. Věřím, že se při jejich čtení pobavíte, zastavíte, zamyslíte…

PLYŠOVÝ MEDVĚD

Napadlo vás někdy, že i hračky mají duši? Povídka se špetkou tajemna o tom, že odpoutat se od minulosti není vůbec jednoduché.

To jsi teda dopadla, ve čtyřiceti začínat od nuly, našeptává mi mé druhé já, když překračuji práh skromně zařízené třicetimetrové garsonky.

No a co, nejsem jediná, odseknu v duchu. Brácha přece vyletěl z rodného hnízda až v pětatřiceti. A moje nejlepší kamarádka, věčná studentka, stála na startovní čáře dokonce o dva roky později.

Unikl ti malý detail, posmívá se mé alter ego. Ty začínáš od nuly už podruhý, milá zlatá!!!

V bytě není skoro nic, jen kuchyňská linka, gauč a válenda, oddělená japonskou stěnou. Tmavý, depresivní příbytek, ve kterém mě už nic převratného nečeká.

„Jak sama vidíte, paní Zdeno, byt je úžasně slunný,“ duje do mě realitní makléřka. „Kuchyň má vestavěné spotřebiče, v koupelně je nová pračka…“

Čert vem pračku, hlavním důvodem, proč jsem si dnešní prohlídku sjednala, byl šíleně laciný nájem.

Možná až podezřele laciný.

Novostavba 1+kk v Čakovicích, za pět tisíc včetně poplatků, co z toho majitel může mít? Možná tu člověku budou otravovat život nesnesitelní sousedé, nebo tu každou noc vyje pes, případně za zdí nonstop řve kojenec, co já vím. To bych radostí zrovna neskákala, já už mám probdělé noci dávno za sebou.

Ať si tohle privilegium hezky užije ten zrádce a jeho o dvacet let mladší sexbomba!

„Proč je vlastně nájem tak nízký?“ obrátím se na makléřku a ta si nervózně posune brýle ke kořeni nosu.

„Třeba tady někdo zaklepal bačkorama a zjevuje se tu jeho přízrak,“ ozve se moje pubertální dceruška a znuděně vyfoukne obrovskou bublinu z Pedra. Prasknutí růžové hmoty zazní mezi holými stěnami jako výstřel z děla. Už jsem si na její rádoby vtipné hlášky zvykla, i na ten extravagantní účes v barvě retro žvýkačky z Lidlu.

Zachovej klid, za pár týdnů se tenhle úlet smyje, opakovala jsem si v duchu, když přišla domů s křiklavým přelivem po vzoru Katy Perry. A s pokorou jsem si pomyslela: Bouchni šampaňský, taky se mohla zhlédnout ve Vladimíru Franzovi.

Makléřka zvážní. „Vy se bojíte duchů, slečno?“

Sabině zamrzne úsměv na tváři a střelí po mně vyděšeným pohledem. „No počkat, mami, jestli tu straší, tak mě sem nedostaneš ani párem volů.“

Přestože si nedávno s dospěláckým výrazem vyzvedla občanku, pořád je to duší bázlivé dítě.

„Paní si dělala legraci,“ zakročím rychle, když vidím, jak Sabča nezdravě bledne. „Nesmíš taky všemu věřit.“

Sabině se viditelně uleví a zacloumá mi paží. „Tak bereš to, nebo ne? Mě už to nebaví, furt courat po prohlídkách.“

Makléřka se okamžitě chytí. „Nerozmýšlejte se dlouho. Mám ještě další tři zájemce, čekají jen, jak se rozhodnete.“

Za normálních okolností bych se téhle otřepané fintě na klienty vysmála, ale za ten pakatel měsíčně jí nával čekatelů i věřím.

„Dobře, připravte mi smlouvu,“ povzdychnu si odevzdaně a makléřka se začne zběsile přehrabovat v kabelce.

Budu si tu muset zvyknout, drmolím mezi zuby jako šaman své zaříkávadlo. Budeme si tu muset zvyknout!

Poodhrnu záclonu a vyjdu na balkon. Hm, tak tady se nebudu moct ani vyvalit v plavkách. Je to jedna dlouhá lodžie přepůlená deskou z mléčného skla, druhá část patří k vedlejšímu bytu. Předěl je jen na efekt, chlápka, který sedí za stolkem a nehnutě se kochá přírodou, mám jak na dlani. Docela ucházející čtyřicátník s pěknými vlnitými vlasy.

„Dobrý den,“ pípnu nesměle a on si mě krátce přeměří a něco zabrblá.

Na první dojem žádný sympaťák, ale co, kamarádit se tu s nikým nemusím a rozhodně nečekám, že novou lásku najdu hned za touhle milimetrovou zdí.

Opřu se lokty o zábradlí. Páni, to je výhled! Osmé patro, pode mnou dětské hřiště a za ním hustý les a malebný rybníček. Ideální místo na večerní procházky. Staleté stromy nebudou mými vzlyky a posmrkáváním nijak pohoršeny, ty už zažily horší věci než rozvod jedné nešťastnice.

Okouzlena romantickou scenerií zahalekám do bytu: „Sabčo, pojď se na něco kouknout!“

Dceruška výjimečně uposlechne a s otráveným výrazem přijde za mnou.

„Nezapomeň slušně pozdravit,“ nabádám ji šeptem.

Sabča se nechápavě rozhlédne. „A koho jako?“

Nakloním se přes ozdobné sklo, protiva zmizel jak pára nad hrncem.

„Toho souseda odvedle,“ vysvětlím zmateně. „Ještě před chvilkou tam seděl.“

Sabča mi věnuje soucitný pohled. „Nejspíš ti šplouchá na maják, maminko.“

Za prostořekost jí jednu střihnu. „Prostě se snaž být na lidi v baráku milá, ať tě nemají za nevychovanou holku.“

Sabča zvedne oči v sloup a zasyčí: „Tssss!“ Citoslovce, které se v její slovní zásobě opakuje bezkonkurenčně nejčastěji.

„Doufám, že tu aspoň potkám nějaký kluky, co nenosej pampersky,“ utrousí při pohledu na mraveniště capartů pod námi.

Snažím se jí zvednout náladu: „Tohle jsou nový byty pro rodiny s dětma, ale na hlavní je původní zástavba, tam určitě bydlí starší kluci.“

Sabča se opovržlivě ušklíbne. „Tak aby neměli pro změnu plíny na inkontinenci!“

* * *

Stěhování nám zabere tři dny. Ne nadarmo se říká, že je lepší vyhořet.

„Uvidíš, zvládneme to i bez táty,“ povzbuzuji Sabču, když první noc ulehá na válendě za japonskou stěnou. „Bude se ti tu líbit.“

Má pubertální dcera hrdinsky trhne rameny. „A co má bejt. Stejně je to jen na chvíli. Až budu plnoletá, vypadnu odsud.“

V duchu se pousměju. Tvůj strýc tvrdil přesně totéž, holčičko!

Zatímco Sabča spí, pustím se do vybalování banánových krabic. Na dně jedné z nich se krčí malý plyšový medvěd. Vždy jsem si našla tisíc výmluv, proč se ho nezbavit, odsouvala jsem jeho likvidaci na dnešní den. Symbolicky!

Statečně se nadechnu. Musím se s ním rozloučit a odstřihnout se od starého života. Nenávidím ten kus plyše s červenou mašlí, stejně jako nenávidím Milana. Dal mi ho na prvním rande, bylo nám teprve čtrnáct. Moje první a poslední láska. Když mě po deseti letech chození požádal o ruku, skočila jsem mu kolem krku.

„Pusť ho k vodě, Zdeni, není vybouřenej,“ radila mi tehdy máma. „Jednou se kvůli němu nabrečíš.“

Nejenže jsem mu nedala kopačky, ale ještě jsem si s ním do roka a do dne pořídila Sabinu.

Matčina slova se mi teď, po šestnácti letech, vrací k uším jako bumerang. Musel obletět snad celou sluneční soustavu, že mu to trvalo tak dlouho.

Odhodlaně nacpu medvěda do koše, pohřbím jej pod všemi odpadky, které najdu po bytě, a rozestelu si gauč.

Po chvíli na mě dolehne samota. S rybníkem v oku vyletím z postele a zuřivě se přehrabuji slupkami od brambor a kostmi od grilovaného kuřete.

„Co tady blbneš, mami?“ ozve se za mnou Sabčin rozespalý hlas.

„Hledám ho,“ kňuknu a rukou od tatarky si utírám slzy.

„Ježišmarjá, koho?“

Vytáhnu trofej z bílé omáčky a tvářím se, jako bych vyhrála milion.

„Toho medvěda přece!“

Sabča zírá jak spadlá z višně, a když ji ujistím, že jsem zcela při smyslech, zakoulí očima a vrátí se na lůžko.

Dopřeji plyšákovi noční koupel v Persilu a přikolíčkuji ho nad vanu jako oběšence. Představa, že se na prádelní šňůře houpe ten podrazák, mi přináší zvrácené uspokojení.

Je obecně známo, že člověk je tvor adaptabilní, a tak si postupně zvykám i na ten holobyt v Čakovicích a učím se ho nazývat domovem. Sabča nové bydliště také vezme na milost, dokonce ji potkám před domem v hloučku dalších bláznivě obarvených hlav. A to se strachovala, že do místní party nezapadne!

S nedostatkem soukromí se ovšem smiřuji těžko. Soused je totiž každý večer vyvalený na balkoně a o víkendu se z něj prakticky nehne. Občas si tam přinese nějaké čtení, ale většinou jen sedí a hypnotizuje les naproti. Vydrží tak dlouhé hodiny, až mi jednou zatrnulo: není náhodou tuhej?

Docela atraktivní chlap, a nemá ženskou? Nechodí na pivo, do fitka, nenavštěvuje přátele? Jen upřeně civí do zeleně, místo aby se sebral a ten rybník obešel po svých. Bydlíme tu skoro tři týdny, a ještě nevytáhl paty z bytu. Nepodařilo se mi ani vypozorovat, jestli odchází do zaměstnání. Pokud ano, sotva se v práci ohřeje, protože když přijdu domů, už si zas hoví v plastovém křesílku. A to mám dost příznivou pracovní dobu.

„Ten soused je fakt divnej,“ prohodím zadumaně u večeře, aby řeč nestála.

Sabča převalí sousto na jazyku. „Jakej soused?“

„Ten odvedle přece. Pořád jen vysedává na balkoně.“

„Na balkoně? Nikoho jsem tam neviděla.“

„Ježiš, Sabino, netvrď mi, že sis ho ani jednou nevšimla, vždyť je tam pečenej vařenej. Takovej tmavovlasej, v mým věku…“

Sabča pokrčí rameny. „Fakt nevím, o koho jde.“

To jsem se zeptala té pravé.

„Jo, dneska mi volal táta,“ vzpomene si. „Prej to bude kluk.“

Zmobilizuji všechny síly a vpáčím si do sanic strojený úsměv. „Hm, to je skvělá zpráva.“

Reagovala bych naprosto stejně, i kdyby jim ultrazvuk předpověděl mimozemšťana. A to jsem si namlouvala, že ho třeba zajímalo, jak spolu ve třicetimetrovém kamrlíku válčíme.

Já naivka.

Plyšový medvěd znovu letí do koše, tohle byla poslední kapka. Pro jistotu udělám na igelitce uzel, a jakmile Sabča usne, dám si tu námahu a odnesu odpadky do kontejneru. Ta červená mašle už mi v životě nesmí na oči.

Odolávám sice pokušení skočit do tlejících zbytků šipku a zachránit medvěda před neradostnou budoucností na skládce, ale nakonec se překonám, pomyslně mu zamávám na rozloučenou a zaklapnu plastové víko. Jsem pyšná, že jsem to zvládla, a tento hrdinský čin musím náležitě oslavit!

Pod hvězdnou oblohou usrkávám kyselé krabicové víno, tohle je romantika za všechny prachy!

„Taky nemůžete spát?“ ozve se nečekaně z druhého konce lodžie.

Leknutím sebou trhnu. Ten člověk mi nedopřeje soukromí ani o půlnoci!

„Jo, v bytě je hrozný vedro,“ zalžu.

„To mi povídejte, taky mám doma prádelnu.“

„Hm,“ hlesnu a konverzace tím pro mě končí, na klábosení ze znouzectnosti nemám náladu.

Soused se nenechá odradit. „Vy jste si to tady pronajala dlouhodobě?“

Na okamžik zaváhám, proč ho to zajímá?

„Jo… na rok. Zatím.“

„To vás obdivuju, že jste do toho šla. Ten byt byl dlouho prázdnej, všichni na poslední chvíli vycouvali.“

Zbystřím. „Co tím chcete říct?“

Můj společník se odmlčí.

„Zapomeňte na to. Jak se vlastně jmenujete?“

„Zdena… a vy?“

„Adam,“ odpoví, ale že by se zvedl a štěrbinou mezi sklem a zdí mi potřásl pravičkou, ho ani nenapadne.

Potmě si začneme vykládat o počasí a dalších hloupostech, jakmile se totiž zeptám na cokoli osobního, Adam rychle změní téma. Už nelituji, že jsem se s ním dala do řeči, jeho sametový chraplák je balzám na duši.

„Můžu se vás na něco zeptat?“ zkusí opatrně. „Vy žijete sama? Nejste vdaná?“

Trpce se pousměju. „Víte… manžel jednoho krásnýho dne zjistil, že si vlastně pořádně neužil, a začal dohánět, co zameškal.“

Rychle se vzpamatuji, příliš ochotně jsem si nového známého pustila k tělu. To ta smrtelná kombinace něžného chrapláku a levného vína!

„Promiňte, ale váš manžel je pěknej blbec,“ řekne Adam.

Blbec??? Příliš eufemistický výraz, mě napadají mnohem trefnější označení!

„A vy?“ oplatím mu stejnou mincí. „Proč pořád sedíte sám na balkoně a koukáte do lesa?“

Adam se dle očekávání nevyjadřuje, dosud mi na sebe neprozradil kromě jména vůbec nic.

Asi za to může ten krabicák, protože dostanu ztřeštěný nápad: „Co byste říkal na malou noční procházku? Hned teď!“

Na druhém konci lodžie se ozve hluboký povzdech.

„To nepůjde, nezlobte se.“

Mé sebevědomí rázem klesne na bod mrazu, ani takovýhle podivín nestojí o rozvedenou zoufalku.

Trapné ticho trvá podezřele dlouho.

„Jste tam?“ zašeptám.

Odezva žádná. Alespoň se mohl rozloučit!

Opojena vínem usnu i bez plyšového strážce.

Ze spánku mě vytrhne rachot popelářského vozu, jak sype do svých útrob obsah kontejneru.

Vyskočím z postele jako panák na pružině. Já toho chudáka přece nemůžu pustit samotnýho do neznáma! Je tak bezbranný a zranitelný, co když mu někdo ublíží?

Zbytkový alkohol udělá své, protože na sebe bez rozmyslu hodím župan a vyřítím se na ulici.

Oranžový vůz právě vyčkává na semaforu.

Pádím ke křižovatce a halekám: „Počkejte! Zastavte!“

Popelářské auto se dá kolébavě do pohybu a zmizí v dáli.

S pocitem beznaděje se zhroutím na obrubník a usedavě oplakávám šestadvacet let starou vzpomínku. Koutkem oka spatřím rozcuchanou růžovou kštici. Sabina si ke mně přisedne a na klín mi položí mého věrného přítele s červenou mašlí.

„Hledáš tohle, mami?“

Musela ho nepozorovaně vyndat z koše ještě včera večer.

Vší silou k sobě maskota přitisknu.

Má pubertální dcera se zatváří nezvykle dospěle.

„Tím, že si budeš schovávat medvěda, se táta nevrátí.“

A tak plyšová nostalgie znovu zaujme čestné místo na gauči a já kvůli ní každý den spěchám domů.

Mé alter ego se mi vysmívá: Tak ty se div nepřerazíš kvůli opelichaný potvoře s mašlí? Vždyť ty se nemůžeš dočkat toho bláznivýho souseda, přiznej si to!

No dobře, dobře, kapituluju.

Srdce zaplesá pokaždé, když se na balkoně setkáme, a noční klábosení se brzy stane nedílnou součástí mého života. Sabča courá po večerech s novou partou a já zoufale prahnu po spřízněné duši. Ani ve snu by mě nenapadlo, že ji najdu za tenkým skleněným předělem. Připadá mi, že se s Adamem známe odjakživa! Sdílíme podobné životní hodnoty, máme totožný názor na svět kolem nás, a dokonce čteme stejné knihy.

Soukromí si Adam střeží jako oko v hlavě, ale jednu osobní informaci mi nevědomky prozradí: příští sobotu má narozeniny. Ale to je vše, netuším, jestli je rozvedený nebo starý mládenec, zda má děti, čím se živí…

Ale proč je tak úzkostlivý? Proč zarputile odmítá procházky kolem rybníka? Vždy odpoví jen: „Nejde to, nezlobte se.“

Prý miluje divadlo a dřív si nenechal ujít jedinou premiéru. Tak proč si občas na nějakou činohru nebo operu nezajde?

Proč pořád jen trčí na balkoně???

Když Milan navrhne, že si Sabču vezme po dlouhé době na víkend, ráda souhlasím. Mám totiž dost odvážný plán. S dvěma poukázkami do Národního a s lahví sektu klepu na dveře. Ruce se mi nesnesitelně potí.

Klid, o nic nejde, jeden známej má prostě narozky, tak mu jdu ze slušnosti popřát.

Hm, a teď tu o Karkulce, našeptává mi mé druhé já. Vždyť máš tep minimálně dvě stě dvacet!

Adam je mou návštěvou zaskočený, je to poprvé, co stojíme naproti sobě tváří v tvář, za dva měsíce nás osud nesvedl dohromady ani ve výtahu.

„To… jste vy, Zdeno?“ vysouká ze sebe.

No, radostí zrovna neskáče. Zastydím se, co si tady celou tu dobu namlouvám?

Zahanbeně mu vrazím šampus.

„Všechno nejlepší a hodně zdraví.“

Rychle se otočím na patě, nejradši bych se neviděla.

Panebože, to je trapas!

„Počkejte,“ zadrží mě. „Jsem moc rád, že jste přišla, jen jsem to nečekal. Dáte si něco?“

Jeho byt je o dost větší než naše ubohá garsonka, napočítám patery dveře, takže alespoň třípokoják. Trochu nepořádek, ale to mě u chlapa nezaráží, jsem zvyklá. V obýváku si zřídil malou posilovnu a knihovnu, za kterou by se nemuselo stydět ani Klementinum. A v rohu stojí pracovní stůl se stohy nákresů. Takže projektant nebo architekt?

„Víte, že jste jediná, kdo mi dnes přišel popřát?“ svěří se, zatímco zalévá kávu.

„To si zaslouží přípitek,“ usměju se křečovitě.

Adam zavrtí hlavou. „Dejte si za mě. Já mám alkohol zakázanej.“

Že by měl nějaké vážné zdravotní potíže? Ptát se na tak intimní věc nemá cenu, bylo by to jako házet hrách na zeď.

Nervózně mu předám poukázky do divadla a brožuru s repertoárem.

Adam prolistuje programovou nabídku a rozzáří se.

„Nastudovali Ostrovského Les! Miluju tu hru, viděl jsem ji několikrát, ale v tomhle obsazení ještě ne.“

Chytím se. „Kdybyste… neměl… s kým jít…“

Adam povadne a dárek mi vrátí.

„Já jít nemůžu, Zdeno. Schovejte si ty vstupenky, někdo jinej vás rád doprovodí.“

Zčervenám snad ještě víc, než když mi v tanečních vypadla při mazurce gelová vycpávka z podprdy. Hlavou se mi honí všechna možná vysvětlení. Možná je nevyléčitelně nemocnej a čeká ve svém doupěti na smrt! Nebo je na chlapy?

A co když vlastně vůbec neexistuje??? Co když je ta dvoumetrová silueta přede mnou jen výplod mé bujné fantazie?

Trapné ticho prořízne domovní zvonek, asi další gratulant. Z Adamova výrazu odhadnu, že ne zrovna vítaný.

Na chodbě stojí dva neznámí muži.

„Probační a mediační služba,“ zahlásí jeden z nich. „Namátková kontrola.“

Druhý muž se na mě tázavě zadívá a jeho pohled sklouzne na šampaňské na stolku.

„Dneska mám narozeniny, sousedka mi přišla poblahopřát,“ uvede Adam věci na pravou míru a rutinním tónem dodá: „Alkohol jsem nepožil.“

Chlap s přísnou úřednickou vizáží si něco zapíše do lejster.

„V pořádku,“ odkýve.

Adam se podepíše a nezvané hosty pokorně vyprovodí.

Probační a mediační služba… ta přece spadá pod Ministerstvo spravedlnosti!

„Co to má znamenat?“ vydechnu šokovaně.

„Jsem ve výkonu trestu, Zdeno,“ řekne tiše Adam. „Jen s tím rozdílem, že si ho odpykávám doma a probačka mě chodí kontrolovat.“

Všechny střípky začínají zapadat do pomyslné mozaiky v mé hlavě: naše balkonové seance, všechny ty neuskutečněné procházky kolem rybníka…

„Proč jste mi to neřekl?“ žasnu.

„Hrozně jste se mi líbila, už první den,“ vysvětlí. „A pak ty naše noční potkávačky, nechtěl jsem o ně přijít. Byly to takový jediný světlý chvilky.“

„Na kolik to máte?“

Adam si povzdechne. „Na osmnáct měsíců. Za dopravní nehodu, nešťastná souhra náhod. Ještě mi zbývá půl roku, v listopadu mi trest končí.“

Svitne mi. Nebude tohle důvod, proč je nájem mé garsonky směšně nízký?

„Proto realitka tak těžko sháněla nájemníka?“

Přikývne. „Nikdo nechtěl bydlet vedle kriminálníka. Tichá pošta funguje spolehlivě, každej z baráku si něco přidal a udělali ze mě skoro sadistickýho vraha. Divím se, že jste si to nezjistila.“

„Já se místním drbnám vyhýbala obloukem, přála jsem si v domě zůstat inkognito.“

„Zdeno, važte si toho, co máte, já ztratil mnohem víc než vy. Přišel jsem o svobodu a dobrou pověst, opustila mě žena a mí dva synové mě taky odpískali. Ti, co si říkali kamarádi, mě hodili přes palubu, zůstal jsem na to úplně sám. A pak jste se objevila vy… Tajně jsem doufal, že by z toho mohlo být něco víc než přátelství, ale jestli už mě nechcete víckrát vidět, pochopím to.“

Nejsem schopna jobovku vstřebat, cítím se… znovu podvedená. Jediná široko daleko, která o Adamově domácím vězení neměla ani páru.

Druhý den stáhnu žaluzie a kliky od balkonových dveří se neodvážím ani dotknout. Tuším, že pár metrů ode mě se Adam tradičně kochá zelení, možná na mě dokonce čeká. Ať si klidně vysedí důlek, pro mě je ten lhář vzduch!

Proč musím v životě narážet na samý podrazáky a zrádce?

„Jak bylo u táty?“ vyzvídám, když Sabča otráveně vybaluje batoh.

Má pubertální dceruška obrátí oči v sloup. „Vopruz! Celej víkend jsme sháněli věci pro mimino. Ani se neptej, kolik táta utratil, z takový výbavičky by puknul závistí i Donald Trump. Je tak trapně šťastnej, Julie sem, Julie tam, pořád se objímají…“

Přestanu Sabinu vnímat, protože mi to najednou dojde.

Všechno.

Tentokrát nezaváhám ani vteřinu, seběhnu ke kontejnerům a políbím plyšového medvěda na jeho poslední cestu za dobrodružstvím. Jsem smířená s tím, že se z dalekého výletu už nikdy nevrátí. Zaklapnu víko popelnice a opráším si ruce.

Zakloním hlavu, Adam se opírá o zábradlí a se zájmem pozoruje mé bizarní loučení s minulostí.

„Víš, co jsem zjistila?“ zahalekám na něj, a když bezradně pokrčí rameny, křiknu: „Že ty poukázky do Národního mají platnost jeden rok!“

Adam roztáhne koutky do širokého úsměvu.

Spiklenecky na něj mrknu. „Ostrovskij má derniéru v prosinci, myslím, že ji stihneme!“

ZEMLBÁBA

Jak by se změnil váš život, kdybyste vyhráli několik milionů? Co všechno byste si dopřáli? A je taková výhra vůbec výhrou?

Dneska mám teda den blbec.

Od rána leje jak z konve a deštník jsem zas někde nechal, v práci stres, na zastávce mě projíždějící auto naschvál pokropí od hlavy až k patě, a jako bonus mi v obchodě terminál zamítne kartu pro nedostatek prostředků. Poslední stovku na účtu nejspíš spolkla nenasytná banka a do výplaty daleko.

S těžkým srdcem vrátím pizzu do mrazáku, budu si muset k večeři natrhat trávu za domem.

Nerudná domovnice na chodbě vytírá a já jí pro pobavení nechtěně zatancuji na mokré podlaze čardáš. Když se daří, tak se daří. Přestože mi zásadně neodpovídá na pozdrav, popřeju jí dobrý den.

Dovrávorám ke schránce, kde mezi reklamními letáky vykukuje bílý růžek. S hrůzou vytahuji klíček, od jisté doby je pro mě vybírání pošty noční můrou. V duchu se modlím, ať to není avízo k vyzvednutí další soudní obsílky. Vysvobodím z kastlíku tunu neodolatelných slev a do rukou mi spadne obálka s reliéfem hrdliček.

Zdeněk Majer a Jana Skálová oznamují, že se 9. června vydají na společnou cestu životem.

Pozvánka pochopitelně chybí. Ani nepředpokládám, že by drahý bratříček zatoužil po mé přítomnosti u tak významné události. Už skoro tři roky jsme jeden pro druhého vzduch.

Škoda že nepřiložil fotku své vyvolené, abych viděl, která baba ho nakonec uhnala.

Při čekání na výtah bleskově prolétnu všechny ty výhodné nabídky a málem mi vytrysknou slzy štěstí, když zjistím, že od pondělka jsou v akci párky za osm devadesát. Takovou šanci nemůžu prošvihnout, v mé tragické finanční situaci by to byl vrchol přepychu.

Sotva vkročím do kabiny, zaslechnu zběsilý klapot podpatků po dlaždicích. Čísi ruka rozrazí výtahové dveře a do stísněného prostoru se vmáčkne moje nová sousedka Romana Pešková.

Blůza se jí lepí na tělo, nejsem jediný, kdo zásadně zapomíná deštník.

„Dob… dobrý den,“ vykoktám a ona se přezíravě ušklíbne a ostentativně se otočí zády. Plavá hříva mě polechtá na tváři a pronikavý parfém mi na pár vteřin rozdvojí vidění.

Stisknu dvanáctku, čeká nás první společná cesta, k mé libosti dlouhá. V duchu blahořečím projektantovi, který má tenhle věžák na svědomí, a také realitce, která slečně byt v posledním patře zprostředkovala.

Stoupnu si na špičky a přes rameno jí nenápadně šilhám do oroseného výstřihu. Jedna kapka sklouzne do žlábku a já vzrušením polknu. V sedmém patře si musím povolit kravatu a v desátém mi začínají být těsné kalhoty. Poslední dvě podlaží doslova protrpím a pro změnu kvituji, že nebydlím v newyorském mrakodrapu, protože bych měl na triku minimálně jedno znásilnění.

Probere mě až skleněná výplň, o kterou si málem rozrazím čelo. Jestli jsem čekal, že mi má tajná láska podrží dveře od výtahu, když vychází první, tak jsem si dost fandil. Mnu si rašící bouli a čekám, co všechno se na mě dnes ještě sesype.

Jakmile překročím práh, ovane mě krušná realita mé bídné existence. V garsonce mi zůstalo jen to, co bylo přimontované ke zdi nebo k podlaze, vše ostatní šlo bez milosti do dražby.

Padnu do křesla a pohled na prázdnou stěnu mě naplní beznadějí. Dřív jsem rád relaxoval u dobrého vína a koukal na domácí kino. Od té doby, co ze mě exekutor udělal živořící trosku, můžu koukat leda tak do blba a srkat přitom krabicák.

Po milionté přemítám, jak z toho marastu vybřednout, a po milionté rezignuji, zkrátka nijak. Může mě zachránit jen jackpot ve sportce, ovšem to bych musel mít přebytečné drobné na tiket a taky trochu štěstí, které se mi už dost dlouho vyhýbá obloukem.

Z hlavy se mi kouří, jak usilovně napínám mozkové závity. Naordinuji si studenou sprchu, potřebuji se zchladit na více místech.

S osuškou kolem beder zírám do prázdné ledničky. Ach jo, zapomněl jsem si natrhat tu trávu.

Ba ne, zbyly mi ještě dvě porce žemlovky od máti. Hlad je nejlepší kuchař, nikdy bych nevěřil, že se jednou budu nad postrachem školní jídelny labužnicky rozplývat. Pohled mi přitom sklouzne na svatební oznámení.

Váhavě se natáhnu pro mobil a navolím Zdeňkovo číslo.

V tom okamžiku se mi vybaví naše poslední hádka a tolik nadávek, že jsem si jejich význam musel zpětně dohledat ve slovníku českého argotu. Naštvaně přístroj odhodím, už jsem se smířil s tím, že se ze mě stal jedináček.

O víkendu pochopitelně trčím doma, kam bych asi tak šel, když jsem švorc. Jediným rozptýlením je pro mě nedělní hokej. Tiše závidím chlapům z práce, kteří na utkání vyrazili do sportbaru. Samozřejmě mě v pátek také lanařili, ale copak můžu tři hodiny sedět na suchu nebo za sebe nechat platit?

A tak o samotě fandím našim hokejistům před monitorem služebního notebooku, načerno připojeného k sousedově wi-fi, a mlaskám nad zemlbábou, která má po pěti dnech konzistenci zpuchřelých gumových medvídků.

„Jeď, jeď, dáš to!“ hlasitě povzbuzuji borce při samostatných nájezdech.

„Góóól!“ vykřiknu s předstihem, když puk sviští po ledě a finský brankář tutově nemá šanci.

Obraz zamrzne. Co je, krucinál? Snad se mi nekousnul počítač? Zhodnotím stav obstarožního laptopu, ani firma na tom s financemi není nijak slavně. Nekousnul, to soused odstřihl wi-fi v nejlepším, určitě naschvál!

Hurónský jásot, který se vzápětí nese sídlištěm, mě nenechá na pochybách, že bronzová medaile je doma. Nemám ten vytoužený kov ani čím zapít. Napadne mě, jaké by to bylo vyhrát rekordních sto milionů, co jsou momentálně v jackpotu sportky. Dvacka za úplně maličkou naději.

Usínám se zjištěním, že to, co mi v životě chybí nejvíc, zdaleka nejsou peníze.

Ráno se přilepím na kukátko, a jakmile klapnou dveře naproti, co nejpřirozeněji vykročím z domova.

„Jéé, to je náhodička,“ zazubím se křečovitě, zatímco Romana Pešková jen afektovaně pohodí blond hřívou a nevěnuje mi jediný pohled.

Přidám do kroku a nasoukám se k ní do výtahu. Tentokrát si musím dát zatraceně pozor, aby můj pohled nesklouzl níž než sto padesát čísel od země.

Můj idol vytáhne taštičku se všemi těmi holčičími blbostmi a začne si soustředěně pilovat nehty. Mám dvanáct pater na to, abych zahájil duchaplnou konverzaci, zajímavější než dámská manikúra.

„Co říkáte na ten bronz?“ vypadne ze mě spásně.

Národ sobě, ne?

Romana Pešková si mě skepticky přeměří. „Vy taky chodíte do solárka?“

Fajn, to nevyšlo, ale aspoň jsem jí stál za odpověď. Takový nečekaný úspěch mě navnadí.

„Můžu vás… dneska pozvat na… na…?“

Na vodu z kohoutku? Jsem vážně partie.

Kabina dosedne do suterénu.

„Pozvat na co?“ zavrčí ona, evidentně ji zdržuji.

„Na zemlbábu!“ vypadne ze mě bez rozmyslu.

Má platonická láska po mně šlehne pohledem. „Hele, dělej si srandu z někoho jinýho.“

Zamíří k východu a po pár metrech se otočí, s despektem se zadívá na moje ošoupané sako a odfrkne: „To si myslíš, že bych někam šla s takovým zoufalcem, jako jsi ty?“

Posbírám ze země cáry svého ega a teprve se zpožděním si uvědomím, že mi to pískle tyká.

Při čekání na metro vydoluji ze spáry v lavičce zaprášenou minci. Dvacka! Tak konečně se na mě usmálo trochu štěstí, alespoň zakončím pondělní šichtu místo žemlovkou dvěma párky ve slevě.

Před trafikou narazím na kolegy z práce.

„Nazdar, Slávku,“ křikne na mě Milan. „Taky si jdeš vsadit?“

„V jackpotu je pořád sto mega,“ hlásí Jarda s očima navrch hlavy. „Mně by stačila polovina a do práce bych už nikdy v životě nepáchnul.“

„Já nesázím,“ odbydu je. Lež jak věž, dříve jsem zkoušel štěstí docela často.

„Stálo to alespoň za to?“ mrkne na mě Milan v kanceláři.

„Co… stálo za to?“

„Když jsi s náma nešel na hokej, tak v tom musela bejt jedině nějaká buchta, ne?“

„Bylo mi blbě,“ mlžím.

Chlapi si vymění překvapený pohled.

„Hele, bejt ve třiceti single je dost podezřelý, nemyslíš?“

„Nechceš nám náhodou něco říct?“

„Dejte pokoj, volové,“ uzemním je napůl žertem, protože do našeho brlohu vpadne, asi podesáté za tento den, šedá myš z účtárny. Jako vždy pod neodkladnou záminkou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hádej, můžeš jednou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.