Spirit Animals

Súmrak strážcov

Horiaci príliv

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke
www.albatrosmedia.sk

Jonathan Auxier

Spirit Animals – Súmrak strážcov – Horiaci príliv– e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

1 Oceán hviezd

Nebesia padali.

Začalo sa to pred siedmimi mesiacmi. Staršina opičieho kmeňa sa práve chystal otvoriť posvätnú hostinu, keď hore na oblohe čosi zazrel – malý fliačik svetla, ktorý sa blížil k Erdasu.

Stalo sa to dávno, v čase, keď Kovo ešte ani nemal meno.

Pamätal si, že celý kmeň zdvihol oči od jedla a pozrel sa nahor cez temnú klenbu stromov. Pritom všetkým napadla jediná myšlienka:

Padajú nebesia.

„Čo sa deje?“ naznačila Kovova matka otázku čiernymi gorilími rukami.

Staršina zvraštil sivé obočie a posunkom odvetil: „Neviem.“

Kmeň znepokojene zabručal. Stalo sa to po prvýkrát, čo Kovo alebo ktokoľvek iný počul staršinu vyhlásiť, že niečo nevie. Zvyčajne by také priznanie znamenalo jeho smrť – ostatní striebrohrbáči v kmeni by naňho zaútočili, aby sami zaujali jeho miesto. Teraz však ohromene hľadeli, podobne ako Kovo, na úkaz na oblohe.

Kovo vedel, že ich džungľu obklopuje rozľahlý oceán hviezd, ktoré sa pohybujú po určených dráhach. A hoci sa obloha mihotala ako zvyčajne, horiaca bodka narušila jej harmóniu a razila si vlastnú cestu.

Kovov kmeň sa každý večer zhromaždil, aby pozoroval škvrnku: zakaždým vyzerala väčšia a žiarila jasnejšie. Čoskoro ju dokázali rozoznať aj cez deň. Bolo zrejmé, že ten padajúci kus neba mieri na zem.

Všimli si ho aj ostatné zvieratá v džungli. V kroviskách Kovo zahliadol stáda diviakov, ktoré sa zbehli, aby sledovali približujúcu sa guľu. Na východe počul nepokojné škriekanie sokolov vykrajujúcich na oblohe široké oblúky. Hoci sa Kovo s ostatnými zvieratami nedokázal dohovárať, význam sokolích škrekov mu neunikol: označovali miesto, kam čoskoro dopadne planúci úlomok.

Kovo to miesto veľmi dobre poznal. Poznala ho každá živá bytosť.

Strom.

Posvätný strom, ktorého korene siahali do všetkých kútov sveta, z ktorého sa zrodilo každé steblo trávy, každé tlčúce srdce. A teraz sa naň rútila obloha.

Kovo si spomenul, že uvažoval o tom, čo sa stane, až kus neba napokon strom zasiahne. K podobnej udalosti nikdy predtým nedošlo.

Striebrohrbáči sa zišli na porade. Uzniesli sa, že niekto by sa mal vybrať na miesto, kam odleteli sokoly, aby priniesol správy o tej čudesnej veci. Potrebovali mladého ľudoopa, ktorý sa stále dokázal rýchlo pohybovať po stromoch. Niekoho, komu mohli veriť, že sa cestou nestratí a splní úlohu. Niekoho, kto sa nenechá rozptýliť rôznymi tvormi alebo javmi za hranicami džungle. Voľba padla na Kova.

Bola to veľká pocta. Skôr než sa Kovo vydal na cestu, staršina mu venoval pieseň, ktorá sa niesla nocou ako tá najnežnejšia melódia. Postupne sa k nemu pridávali aj ostatní príslušníci kmeňa. Kovo ešte nikdy taký nádherný zbor nepočul.

Kovova matka sa zapojila do spevu ako posledná. Chytila Kova za ruky a pritisla svoj nos na jeho nozdry. Jej vôňu si pamätal dodnes.

Kovo opustil bezpečie džungle a vybral sa k miestu, kam mal kus oblohy dopadnúť. Zem predstavovala nedohľadný kontinent, ktorý pozostával z pralesov, piesočných púští, pohorí a zo snehových plání. Kovo si všimol, že rovnakým smerom ako on putujú aj ďalšie divé zvieratá: lev zo saván, chobotnica zo sírovej delty, had z vyprahnutých močiarov a biela medvedica z horského ľadovca. Za normálnych okolností by sa ich pokúsil napadnúť alebo ony by napadli jeho, ale teraz sa zdalo, že všetci majú rovnakú úlohu.

Napokon sa Kovo spolu s ostatnými zvieratami ocitol na vrcholku vysokej hory pokrytej bujnou, veľmi zvláštnou zeleňou. Zišli sa tu tisíce zvierat najrôznejších druhov, aby sa stali svedkami nevídanej udalosti. Všade rástli nízke stromy. Na šplhanie sa nehodili, ale zato boli obsypané ovocím. Kovo ich plody nepoznal, a tak nič nejedol.

Po dlhom putovaní konečne dorazil k stromu: stál v dutej hore a jeho kmeň siahal neuveriteľne vysoko. Mohutné husté konáre, striebristé a pevné, sa rozpínali na všetky strany. Kovo v úrodnej pôde pod sebou cítil šepot životodarných koreňov. Vyliezol na mohutný balvan obrastený machom a sledoval padajúci úlomok oblohy. Odtiaľto mal výhľad na krajinu, ktorá sa rozprestierala tisíce míľ doširoka-doďaleka.

Kus neba už horel. Horúca guľa, ktorá vyzerala ako druhé slnko, ťahala za sebou dlhý plamenný chvost a za hlasného burácania sa rútila smerom k stromu. Po lese sa rozliehalo také hrozivé dunenie, že mnohé zvieratá sa od ľaku rozpŕchli po okolí. Aj Kovo sa bál, prekonal však strach a zostal nehybne stáť. Srsť na pažiach sa mu od napätého očakávania tak zježila, že sotva dokázal dýchať.

A vtedy sa to stalo.

Kovo si zaclonil oči, keď obrovský kus oblohy spadol do koruny stromu a zavŕtal sa do hrubého kmeňa. Vzápätí sa planúca guľa zaborila do zeme. Náraz, ktorý nasledoval, presiahol všetko, čo si Kovo dokázal predstaviť.

V tom záblesku sa všetky stromy prehli. Pripomínali steblá trávy zašliapnuté gorilou nohou. Rana – ak sa to tak dá nazvať – bola taká obrovská, že Kovo na okamih ohluchol: ničivý hukot mu takmer roztrhol lebku. Zem pod jeho nohami sa zavlnila, zdvihla sa a odhodila ho nabok.

Potom sa strhla búrka.

Kova vo chvíli nárazu zaplavil taký výbuch oslňujúceho svetla, že cez očné viečka cítil jeho žiaru. Vzápätí oblohu zahalil oheň a vietor – a všetko naokolo vzplanulo, akoby sa krajinou prehnal ten najničivejší blesk.

Kovo padol na zem a v ďalšom okamihu ho pohltila tma.

Keď sa prebral z mrákot, pripadal si ako na pokraji smrti. Para stúpajúca zo spálenej zeme mu priškvarila časť tváre a namiesto oblohy mal nad hlavou víriacu tmu, ktorá zakrývala slnko. Zaprel sa o kĺby a postavil sa na všetky štyri končatiny. Všimol si, že sa pod ním nahromadila akási odporná čierna miazga, ktorá sa mu prilepila na srsť. Dvíhal sa mu z nej žalúdok. Za nesúhlasného odporu vlastného tela a praskajúcich kostí sa prinútil k pohybu. Premýšľal, koľko kostí má rozdrvených.

Vzpriamil sa a zadíval sa na okolitý les. Lenže žiadny les tam nebol. Stromy aj skaly zmizli a zem sa premenila na obrovský dymiaci kráter.

Kovo sa pozrel na miesto, kam dopadol úlomok neba.

Strom tam neochvejne stál – s poskrúcaným kmeňom, ktorý žeravá guľa preťala napoly.

Hoci Kovo pod zemou stále cítil klokotať jeho život, vedel, že niečo sa zmenilo.

A nezmenil sa iba strom – Kovo sa napriek utŕženým ranám zrazu cítil silnejší a jeho myšlienky sa rozjasnili. Po dymiacich zrúcaninách vyliezol na hrebeň krátera.

Skaza. Videl ju všade, kam sa pozrel. V zemi sa vytvorili obrovské čierne praskliny. Kovo si všimol, že medzery sa začínajú napĺňať vodou, ktorá pevninu rozdelila na viacero častí. Schyľovalo sa k búrke. Kovo nevdojak vytušil, že zvyšok jeho kmeňa sa pominul. Tvory zo vzdialenejších krajín možno ten náraz prežili, ale Kovova džungľa zanikla.

Mladý ľudoop roztiahol nozdry a pevne zavrel oči. Zo zúfalstva by sa najradšej búchal do pŕs, reval a besnil. Lenže nikto by ho nepočul. Zostal sám.

Otočil sa za zvukom sipivého funenia, ktoré začul za chrbtom. Medzi rozvalinami zničenej krajiny zazrel, ako sa zo zeme vynára chobot obrovitého slona – odkvapkávala z neho čierna miazga. Slon akoby zázrakom prežil. Rovnako ako on. Ozvali sa ďalšie zvuky a čoskoro sa objavili ďalšie zvieratá.

Dovedna ich bolo pätnásť.

Všetky prešli podobne ako Kovo zvláštnou premenou – boli silnejšie a väčšie než predtým. Ľudoop sa spoločne s ostatnými zvieratami pomaly presunul k stromu, do stredu dymiaceho krátera. Tá vec, čo spadla z neba, sa zavŕtala hlboko do zeme a zanechala po sebe brázdu nechutnej čiernej miazgy.

Niektoré zvieratá nedokázali zostúpiť nadol alebo sa báli. Lenže Kovo sa nemohol vzdať. Opičí kmeň, staršina, jeho matka ho poverili, aby priniesol svedectvo o padajúcich nebesiach, a on chcel svoju úlohu dokončiť.

Pristúpil k jazve v kmeni. Strom vyzeral tak krehko, až sa Kovo bál, aby ho nepoškodil. Keď sa však dotkol dymiacej kôry, zacítil pod svojimi prstami život – strom vzdoroval vlastnej záhube a pokúšal sa nanovo vyrásť.

Kus oblohy, ktorý sa zaboril do zeme, vytvoril strmú priehlbinu. Kovo sa nebál zradnej jamy. Labuť a sokolica, zostupujúce vedno s ním, sa vzdali, ale on – silný a odvážny ľudoop – pokračoval ďalej.

Nakoniec v spleti koreňov objavil dno priehlbiny. Nachádzalo sa tam o trochu viac miesta než pod klenbou stromov v džungli, kde jedával jeho kmeň.

V jame bola taká tma, že Kovo sotva rozoznal vlastnú ruku. Našťastie striebristé svetlo koreňov stromu postačovalo na to, aby uvidel to, prečo sem prišiel. V útrobách zeme uviazlo čosi veľké a oválne.

Vyzeralo to ako kameň stvorený zo zvláštneho... dostatočne tvrdého materiálu, aby prevŕtal samotný svet.

Kovo zadržal dych. Pod povrchom sa niečo hýbalo. Záchvev života pripomínajúci tlkot srdca. Čosi bolo vnútri a snažilo sa prebojovať na slobodu. Kovo cúvol, uprene sa na tú vec zadíval a potom mu to došlo.

Nebol to úlomok neba.

Nebol to kameň.

Bolo to vajce.

2 Lovec a korisť

Muž v kapucni sa vo svite mesiaca pohyboval ako tieň. Mal neuveriteľne bledú pokožku, spod ktorej presvitali pulzujúce fialové žily, čo sa mu ako úponky nejakej rastliny vetvili na krku a spánkoch. Jeho oči vyzerali neľudsky – popri obrovských zreničkách sa sotva dali rozlíšiť bielka. „A títo cestovatelia,“ povedal netrpezlivo so stiahnutými perami. „Kde sú teraz?“

„Neviem, pane!“ vykríkol Hazil roztraseným hlasom. „Zostali v dokoch len jednu noc, aby doplnili zásoby a zaobstarali si čerstvú vodu.“ Hazilovi sa hovorilo ťažko, pretože visel za členky cez okraj kamenného móla. Okolo nôh mal omotané lano zavesené na kladke, ktoré slúžilo na nakladanie a vykladanie lodí, a bezmocne sa pohojdával nad vodou. Desať metrov pod ním sa o skaliská pozdĺž brehu divoko trieštili biele príbojové vlny. Visel tam už dlhé hodiny a vzduch sa po západe slnka ochladil. „P-p-prosím,“ jachtal. „Som len obyčajný správca prístavu.“

„Si oveľa viac,“ povedal muž v kapucni a stiahol si jednu z kožených rukavíc. Hazil si všimol tetovanie na chrbte jeho ruky – obrysy duchovného zvieraťa ovládaného mužovou vôľou. „Si posledná žijúca osoba, čo videla tých, ktorých hľadám.“ Muž sa jedovato uškrnul. „To, či budeš ďalej žiť, závisí výhradne od tvojej priateľky.“

Hazil natiahol krk a pozrel sa nad seba – na kladke sedela strieborná krysa a nahlodávala uzol, ktorý ho držal vo vzduchu. Krysa Poe bola jeho duchovným zvieraťom. Jeho najvernejšou kamarátkou. Až na to, že už mu nepatrila. Zahalený muž s ňou niečo urobil, nakazil ju akýmsi krútiacim sa čiernym parazitom, ktorý ich puto pretrhol… a vtedy sa Poe stala mužovým otrokom.

Hazil prehltol. Hoci bolo chladno, cítil, ako mu po hlave steká pramienok potu. Sledoval, ako Poe dychtivo obhrýza povraz vŕzgajúci pod jeho váhou. Ešte pár ďalších vláken, a poletí v ústrety smrti.

„Mali tí cestovatelia so sebou duchovné zvieratá?“ opýtal sa muž v kapucni. „Sokolicu, leva a labuť?“

„Žiadne zvieratá som nevidel, pane,“ odvetil Hazil. Potom však usúdil, že najlepšie bude, ak mužovi povie, čo chce počuť, a tak rýchlo dodal: „Ale neprekvapilo by ma to! Zjavne niečo skrývali. Celá posádka mala červené plášte a ich tváre zakrývali masky. A keď platili, vytiahli z batohov strieborné piastry – menu, ktorú používajú v Zourtzi.“

Muž nespúšťal z Hazila temné oči. „A ktorým smerom sa vydali, keď vyplávali z prístavu?“

„Na juh. Rovno k Zamrznutému moru.“ Hazil pokrútil hlavou. „Varoval som ich, že v ľadových vodách stroskotajú, ale nepočúvali ma.“

Muž v kapucni prikývol. Táto správa ho potešila. Otočil sa k niekomu za Hazilom – k jednému z členov svojej posádky – a luskol prstami. „Naložte čerstvé zásoby. Vyrážame k Zamrznutému moru. Dnes večer.“ Muž, oblečený v zelenom plášti, sa uklonil a ponáhľal sa splniť rozkazy.

Hazil pozoroval členov posádky. Ich zelené plášte ho miatli – toto neboli tí Zelenopláštnici, ktorých poznal. Mali bledé tváre a na ich čelách sa hmýrili odporné čierne špirály. Vyzerali ako zvinuté červy zavŕtané pod kožou. Možno ich muž v kapucni ovládal, podobne ako jeho Poe. Keď sa na muža lepšie pozrel, všimol si, že aj on má na čele špirálu. Azda aj jeho niečo ovláda? Niečo ešte silnejšie, než je on sám?

Hazil visiaci na lane sebou trhol a potom sa pootočil, lebo krysie zuby prehryzli ďalšie vlákno. Zavrel oči, aby sa nemusel dívať na skalnaté pobrežie pod sebou. „Povedal som vám, na čo ste sa pýtali! Pustíte ma?“

„Naviedol si nás správnym smerom,“ odpovedal muž v kapucni. „A preto ťa ušetrím.“ Mľaskol jazykom a Poe k nemu okamžite pribehla, akoby tento signál nacvičovali odjakživa. Potom sa obrátil a vyrazil k nástupnému mostíku svojej lode.

Hazila zaplavila úľava… až kým nepochopil, že zahalený muž má v úmysle ho tam nechať visieť. „A čo ja, pane?“ vykríkol za odchádzajúcou postavou. „Nevezmete ma so sebou? Môže trvať celé týždne, kým k tomuto odľahlému prístavu dorazí ďalšia loď.“

„Radšej dúfaj, že to bude skôr,“ zavolal muž cez plece.

„Pane!“ zajačal Hazil. „V tom mori svoju korisť nikdy nenájdete. Je to cintorín lodí. Aj keby ste vedeli, kam plávate, nedostanete sa tam bez sprievodcu. Určite ste počuli príbehy, ktoré rozprávajú o tom, že v Zamrznutom mori sa strelka kompasu nikdy neprestane točiť – je to pravda. Skôr než sa nazdáte, budete blúdiť po vlastných stopách. Len ja poznám tie prúdy. Zachráňte mi život a vezmite ma so sebou. Dovediem vás k tým, ktorých hľadáte!“

Muž v kapucni sa zastavil na konci móla. „Zaujímavá ponuka,“ poznamenal. „Ale ja už sprievodcu mám.“ Nadvihol lem svojej tuniky a dotkol sa tetovania na boku – odtlačok znázorňoval akúsi škvrnitú šelmu. Zablesklo sa a vzápätí sa vedľa muža objavil obrovský leopard. Zviera privrelo fialové oči a oblízalo si lesklé tesáky.

Hoci Hazil neprekypoval bohvieakou múdrosťou, rýchlo sa dovtípil, o koho ide. „To je… Uraza?“ zašepkal. „Veľká strážkyňa.“

„Presne tak.“ Zerif si kľakol a pohladil leopardicu, pritom sa dotkol špirály na jej čele. „A patrí len mne.“ Zahľadel sa na šelmu s roztiahnutými nozdrami. Hrozivo vrčala a jej tesáky svietili v matnom svetle dobiela. „Tvoje služby nepotrebujem,“ povedal muž v kapucni. „Uraza je lovec. Dovedie nás ku koristi. A potom jej korisť umrie.“

3 Zamrznuté more

Abeke sedela vo vraňom hniezde a dívala sa ponad nepokojnú vodnú hladinu siahajúcu až k bielemu obzoru. Zovrela v ruke obsidiánový kamienok, z ktorého vytesávala hrot šípu. V puzdre ich mala desiatky. Voda bola ľadová, podobne ako vzduch. No ani zďaleka sa to nevyrovnalo chladu, ktorý cítila vo svojom vnútri. Otrhaný plášť ju príliš nezohrieval, ale aj tak si ho pritiahla tesnejšie okolo pliec. Nosila odev Zelenopláštnikov. Ale naozaj k nim patrila? Zelenopláštnici mali duchovné zvieratá. Ona nemala nič.

Keď sa loď, škrípajúca fregata, ktorú pomenovali Kajúcnik, naklonila nabok, musela sa pridŕžať lán vranieho hniezda, aby nespadla do hlbokej vody. Pod sebou počula, ako sa posádka snaží pomocou lán narovnať loď. Stále smerovali na juh – už niekoľko dní sa s Rollanom plavili po neprebádanom mori, známom búrkami a lodnými vrakmi. Aj teraz videla rozoklané úlomky ľadových krýh, ktoré z vody vytŕčali ako dvojcentimetrové zuby a striehli na plávajúce lode. Studený vietor narážal do vrcholka sťažňa. Abeke premýšľala: koľko lodí už v týchto vodách stroskotalo? A kam vlastne plávajú? Jediné, čo sa dozvedeli, bolo, že ich vezú na miesto nazývané „pasca“, ale viac o tom ani jeden z členov posádky nechcel povedať.

Abeke vyrušil pri práci vrzgot povrazového rebríka. Ktosi po ňom stúpal nahor. „Nenahneváš sa, ak sa k tebe pripojím?“

Obzrela sa ponad plece. Na plošinu vranieho hniezda sa driapal Rollan. Tvár mal popraskanú od zimy – Abeke vedela, že ani on nie je zvyknutý na také počasie. Neprekvapilo ju, že sa k nej dostal nepozorovane, ale aj tak ju to rozrušilo. Keby neprišla o Urazu, dokázala by jeho príchod vycítiť.

„Nemal by si dozerať na našich nováčikov?“ opýtala sa a pomohla mu vyliezť na plošinu. Rollan dostal za úlohu strážiť deti, ktoré nedávno privolali Veľkých strážcov – Kirata a Tashu. Pri predstave, že jej kamarát plní rolu zelenopláštnického učiteľa, sa takmer rozosmiala. V porovnaní s chlapcom, ktorý ju kedysi skalopevne presviedčal, že sa stará výlučne sám o seba, to bola dosť veľká zmena. Napadlo jej, že by to rozveselilo aj ich učiteľa, zosnulého Tarika.

„Prikázal som Kiratovi, aby vydrhol záchod,“ odvetil Rollan. „To utuží jeho charakter.“ Siahol do vreciek kabáta s kožušinovou podšívkou, ktorý mu dali Červenopláštnici, a vybral plátok sušeného žraločieho mäsa. „Potiahol som druhú porciu obeda. Pomyslel som si, že by si tu hore mohla umrieť od hladu…“ Len čo to vyriekol, zbadal kopu nedotknutého jedla pri Abekiných nohách – šlo o prídel stravy na niekoľko dní.

Abeke sa nasilu usmiala. „Žiaľ, dary mora veľmi neobľubujem.“ V skutočnosti nejedla už dva dni. Jednoducho nemala chuť do jedla. „Dvíha sa mi z nich žalúdok.“

Videla, ako Rollanovi preletel po tvári ustaraný výraz, ktorý rýchlo vystriedal silený úsmev. „Aha, no. Aspoň zostane viac pre mňa!“ Rollan začal žuť plátok mäsa a posadil sa vedľa Abeke. Očividne mu nedochádzalo, že chce byť sama.

Plošina vranieho hniezda bola určená pre jednu osobu, takže sa na ňu sotva vošli. Rollan sedel k Abeke chrbtom a obaja hľadeli iným smerom.

„Essix si tu hore nevidela, všakže?“ opýtal sa medzi hltmi žraločieho mäsa. „V posledných dňoch sa správa zvláštne, lieta vo veľkých, nepravidelných kruhoch, vysoko, potom nízko, potom zasa vysoko… Cítim, že je zmätená, akoby jej z toho vzduchu bolo nevoľno. Keby som ju tak dobre nepoznal, povedal by som, že usrkáva Červenopláštnikom zo suda s pálenkou.“

Rollan to najskôr mienil ako žart, ale Abeke sa nezmohla ani na chabý úsmev. „Pokúšal som sa privolať ju do stavu spánku, keď som to však urobil, prišlo nevoľno aj mne. Dnes som vyvrátil na palubu celé raňajky. Preto mi teraz škvŕka v bruchu.“ Vzdychol si a bezmocne sa uškrnul. „Prisahám, že raz ma ten vták privedie do hrobu. Mal by som desaťkrát ľahší život, kedy som bol privolal leňocha… alebo nejakého malého, poslušného chrobáčika. Áno, chrobák by bol výborný!“

Abeke si pritiahla kolená bližšie k telu. „Ty aspoň máš nejaké duchovné zviera,“ hlesla.

Postrehla, že Rollan za ňou sa zhlboka nadýchol. Zdalo sa, že tentoraz nemá poruke žiadnu vtipnú odpoveď. „Ako dlho sa ešte musíme plaviť k tej tajomnej základni Červenopláštnikov?“ opýtal sa vážnejšie. „Takéto desivé miesto by som si ani vo sne nevymyslel. Nenachádza sa tu život a dokonca ani ryby. Len obrovské kryhy zubatého ľadu. V porovnaní s týmto morom je Sukin ľadový palác útulné hniezdočko.“

Abeke prikývla a proti svojej vôli sa usmiala. Koľko času uplynulo odvtedy, ako sa s Rollanom vydali do najsevernejšieho pohoria Eury, aby našli talizman Veľkej medvedice Suky? A práve tento talizman ukradol Shane. Požierač. Ten istý Shane, čo velil posádke lode, ktorou sa teraz plavili. Stále nebolo jasné, či sú jeho hosťami, alebo zajatcami.

„Vážne si myslíš, že im môžeme veriť?“ opýtal sa Rollan, akoby čítal Abekine myšlienky. „Viem, že nám predtým v Nile zachránili život – dokonca viackrát. Ale predsa. Shane nás podviedol.“

Abeke sa dívala dolu na posádku. Všetci nosili dlhé červené plášte a na tvárach mali masky, ktoré tvarom pripomínali rôzne zvieratá. Masky ich síce chránili pred treskúcou zimou, ale preto ich nenosili.

Títo „Červenopláštnici“ si nimi zakrývali tvár. Každá maska mala otvory, cez ktoré hľadel pár neľudských očí. A bolo jedno, či patrili ženám, alebo mužom. Niektorí sa natoľko osmelili, že si zložili masku a odhalili škaredú, fľakatú pokožku. Fľaky im dodávali znetvorenú ľudsko-zvieraciu podobu.

Abeke netušila, čo túto podivnú premenu zapríčinilo, ale dosť ju to znepokojovalo. Sám Shane ju v Nile privítal žltými krokodílími očami – očami svojho strateného duchovného zvieraťa.

Možno si nič lepšie nezaslúžil. Chlapcove slzy kedysi Abeke presvedčili, aby ho doviedla priamo na Zelený hrad, kde ju potom zradil. Preto jej pripadalo spravodlivé, že nosil na tvári symbol svojej falošnosti.

Myšlienky na Shana a jeho krokodíla v Abeke znova vyvolali spomienky na Urazu. Zavrela oči a vybavila si okamih, keď jej milované duchovné zviera nakazil Zerifov parazit. Keď sa Urazine fialové oči znenazdania zakalili. A čo bolo ešte horšie – keď sa časť jej vlastného srdca a duše rovnako znenazdania rozplynula.

Len čo Zerif Urazu ovládol, prikázal jej, aby zabila Abeke… a Uraza ho poslúchla. Nezaváhala ani na chvíľu, vrhla sa na ňu s roztiahnutými pazúrmi. Nebyť Cabara, ktorý útok odrazil, Abeke by už nežila. Lenže... nebola by smrť milosrdnejšia než jej terajšie pocity?

Abeke sa so stratou svojho duchovného zvieraťa dokázala len ťažko vyrovnať. Rovnako bolestne na ňu doliehalo aj nedávne zistenie, že vodcom Červenopláštnikov je Shane – Požierač, ktorý sa kedysi rozhodol ju a jej priateľov zničiť. Raz mu uverila a draho za to zaplatila. A teraz sa plavila na nejaké záhadné miesto loďou, na ktorej bol kapitánom.

Mali však inú možnosť? Zerif so svojou armádou nakazených Zelenopláštnikov chcel ukoristiť ďalších Veľkých strážcov a oni sa nemali na koho obrátiť.

„Neviem, či môžeme Shanovi veriť,“ odvetila napokon Abeke. „Ale keď sa naňho pozriem… čosi mi nahovára, že sa skutočne zmenil.“

„No, určite sa zmenil – na netvora s jašterími očami, ktorý pripomína Požierača viac než kedykoľvek predtým. Vskutku upokojujúca predstava,“ zahundral Rollan.

„Keby mu však šlo o našu smrť, mohol nechať Zerifa, aby nás zabil,“ povedala Abeke. „Na niečo nás potrebuje. Otázka znie: na čo?“ Zachvela sa a tesnejšie si okolo seba ovinula plášť. „Nech už s nami mieri kamkoľvek, dúfam, že sa tam dostaneme, skôr než zamrzneme.“

Z rozhovoru ich vyrušil slabý vtáčí škrekot. „To je Essix!“ zvolal Rollan a vyskočil na nohy. „Niečo vidí.“ Škrekot k nim doliehal z veľkej diaľky, odkiaľsi z hĺbky mrakov. Abeke sledovala, ako Rollan zatvára oči a prikladá si ruku k spánku – pokúšal sa dívať zrakom sokolice. Videla ho to robiť často, ale teraz po prvýkrát ju bodol osteň závisti. Po chvíli Rollan cúvol dozadu a zažmurkal. Stál pred Abeke s otvorenými ústami, akoby práve spozoroval čosi, čo sa celkom vymykalo jeho predstavivosti.

„Čo sa deje?“ dožadovala sa Abeke vysvetlenia. „Videl si Zem pustatín?“

„Jedna vec je istá,“ povedal Rollan a neveriacky pokrútil hlavou. „Nezamrzneme.“

4 Roztavené zrúcaniny

Keď Rollan vyrastal v Amayi, počúval príbehy o sopkách – rozprávky o dávno zaniknutých kráľovstvách pochovaných pod vrstvami skameneného popola. Žiadny z týchto príbehov však nedokázal opísať, ako hrozivo vyzerá ozajstná činná sopka. Rollan ju najprv zazrel Essixinými očami, ale trvalo to len okamih – červený rozžeravený kráter, z ktorého sa na chladný vzduch valilo obrovské množstvo pary. Sokolica sa k nemu hneď potom vrátila a zjavne sa potešila, že si mohla odpočinúť na okraji sťažňa.

Trvalo takmer hodinu, kým sa posádke Kajúcnika naskytol pohľad na čiernu dymiacu horu, ktorá sa týčila nad obzorom. Keďže Rollan ju predtým videl iba z vtáčej perspektívy, jej mohutnosť mu vyrazila dych. Sopka bola taká obrovská, že by do seba pojala polovicu jeho rodného mesta Concorby.

„Jednu vec musím nášmu priateľovi Shanovi uznať,“ zahundral smerom k Abeke. „Vie, ako na človeka zapôsobiť.“

„Zem na obzore!“ zvolala Červenopláštnica s vtáčou maskou a rozhojdala zvon na prove lode. „Posádka na hlavnú palubu!“

Rollan s Abeke zostúpili do podpalubia za Kiratom a Tashou a zbalili si zopár vecí, čo sa im podarilo vziať so sebou, keď v Nile unikali pred Zerifovým vojskom. Tasha pevne zvierala v rukách veľkú tyč a precvičovala si obranné techniky, ktoré ju naučil Rollan. Počas posledných týždňov sa ukázalo, že je usilovná žiačka... aj keď rýchlo vyšlo najavo, že najviac jej vyhovuje statický boj na mieste. Dievčina jednoducho nebola schopná urobiť desať krokov bez toho, aby nezakopla o vlastnú nohu.

Kirat sa medzitým znova pokúšal skrotiť svoje vzdorovité duchovné zviera. Hrdý, divoký Cabar podľa všetkého trpel podobne ako Uraza morskou chorobou, pretože sa skryl pod Kiratovo lôžko, a nevyliezol odtiaľ ani vtedy, keď pred neho postavili jedlo.

„Snažím sa ti pomôcť, ty prerastená mačka!“ rozčuľoval sa Kirat a mával rukami vo vzduchu. „Ak prejdeš do stavu spánku, osobne ťa odvediem na súš. Spokojná budeš ty a spokojný budem aj ja!“

Lev namiesto súhlasu vyceril biele tesáky a nahnevane zavrčal.

Aj Kirat odhalil svoje zuby – drkotali mu od zimy. „Ak tu dole umrieš, dám si z teba ušiť pekný kožuch. Tak bude z teba aspoň nejaký úžitok.“

Rollan položil ruku na Kiratovo plece. „Nechaj ho. Vylezie, až sa sám rozhodne. Zo skúsenosti viem, že tvrdohlavému duchovnému zvieraťu nemá zmysel nič prikazovať. Sú to Veľkí strážcovia, nie sluhovia.“ Pozrel sa pritom na Essix. Sokolica sa usadila na jeho pravej paži a odmietala sa odtiaľ pohnúť. Držala sa ho tak pevne, že jej pazúry vnímal aj cez hrubú koženú rukavicu. Zrejme ju vo vzduchu niečo tak rozrušilo, že sa bála vzlietnuť. Rollan zdvihol ruku, aby ju poškriabal pod zobákom, a ona mu to napočudovanie dovolila. Ktovie, prečo sa na tomto mieste necítila dobre. Rollan v každom prípade dúfal, že to čoskoro pominie. Nerád by sa totiž ocitol v boji bez Essix po svojom boku.

Keď si zbalili veci, prišiel po nich Červenopláštnik v baranej maske, ktorého volali Tvrdohlav.

„Kráľ vyrazil napred. Vy štyria máte ísť so mnou,“ povedal tónom, z ktorého bolo zrejmé, že sa mu úloha veliteľa páči. „Na prístavnom moste dávajte pozor, kam stúpate. Ak spadnete do vody, zamrznete, skôr než vás stihneme vytiahnuť.“

Úpätie sopky obklopoval hrubý prstenec ľadovca. Po jeho svahoch sa kľukatili dymiace potôčiky červenej lávy a napĺňali vzduch vlhkým sírovým pachom. Kajúcnik kotvil pri móle, ktoré vyzeralo, akoby ho vytesali z okraja ľadovca. Z ľadu boli vyrezané aj nízke chatrče a ligotavé mosty. Keď Rollan a ostatní opatrne prešli po prístavnom moste, ocitli sa na povrchu ľadovca – v skutočnosti vyzeral ako skala zo skla. Ak by teraz spadli, poriadne by sa doudierali.

„Opatrne,“ napomenul Rollan Tashu, ktorá sa hnala po plošine za ním. Sotva dopovedal, počul, ako dievčina vykríkla. Hneď pri prvom kroku na ľade sa totiž pošmykla a tvrdo dopadla na zadok – batoh s vecami letel rovno za ňou. „Možno by sme ti mali zhotoviť sane,“ zašomral Rollan a zohol sa, aby jej pomohol postaviť sa na nohy. „Ninani by ich mohla ťahať.“

Tasha si nevšímala jeho napriahnutú ruku. Švihla chodidlom tak prudko, že mu podtrhla nohu a on zletel na ľad vedľa nej. Okolostojaci Červenopláštnici vybuchli do smiechu. Rollan v prvom momente očervenel v tvári, no veľmi rýchlo sa spamätal. „Má to aj svetlú stránku,“ povedal s úškľabkom, keď sa dvíhal zo zeme, „aspoň viem, že si poctivo trénovala.“

Tvrdohlav ich viedol nahor po úzkych schodoch vinúcich sa pozdĺž okraja sopky. Zo schodov bol výhľad na tábor, ktorý ležal pod nimi. Rollan si všimol, že všetci v tábore nosili červené plášte – až na neveľkú skupinu detí o niečo mladších od neho. Tie mali oblečené kabáty z tulenej kože.

„Kto sú tamtí?“ opýtal sa Rollan a kývol smerom ku skupine. „Vari sa vám minula červená látka?“

„Čudujem sa, že si to neuhádol,“ povedal Tvrdohlav s vážnou tvárou. „Sú to ďalšie obete Zerifových parazitov. Deti ako ty, ktoré privolali Veľkých strážcov.“

Rollan sa zadíval nadol a vtom medzi ostatnými deťmi spoznal Andu – amayského chlapca, ktorý privolal Telluna. Kde sa tu vzal? Naposledy ho s Abeke videli na Zelenom hrade, keď sa ho Olvan chystal poslať domov – do Amaye.

„Zerif ich všetkých vypátral a zotročil si ich duchovné zvieratá,“ vysvetľoval Tvrdohlav. „Niektorých obral aj o ich domovy a rodiny. Zišli sa tu, aby si vzali naspäť to, čo im ukradol.“ Rollan odolal pokušeniu, aby sa pozrel na Abeke, ktorá v prázdnych detských pohľadoch nepochybne rozpoznala svoju vlastnú bolesť.

Všetky deti usilovne pracovali – pomáhali hĺbiť priekopy v ľade, variť jedlo a opravovať čižmy. Rollana roztrpčilo, že Červenopláštnikom sa na rozdiel od neho a Abeke podarilo zhromaždiť spoločníkov Veľkých strážcov. Považoval to za osobné zlyhanie. „Musí byť príjemné mať vlastnú súkromnú armádu sluhov,“ zahundral napokon.

Tvrdohlav sa otočil a zahľadel sa cez svoju zvláštnu bielu masku na Rollana. „Nie sú to naši sluhovia,“ povedal. „Sú tu, pretože Kráľ ich zachránil. On chce pomáhať.“ Potom sa obrátil a ďalej stúpal po chodníku.

„To, čo naozaj potrebujeme, je armáda bojovníkov,“ pokračoval Tvrdohlav. „Na výcvik týchto detí je však už neskoro, najmä ak stratili svoje duchovné zvieratá.“ Naklonil hlavu nabok a skúmavo sa zadíval na Rollana. „Alebo azda by si nám s tým predsa mohol pomôcť? Počul som, že máš nadanie vychovávať mladých bojovníkov.“

Rollan nevedel, či sa mu Červenopláštnik vysmieva, alebo nie, ale jeho návrh ho vydesil. „Na to zabudni,“ povedal a bradou kývol smerom ku Kiratovi a Tashi. „Svoje povinnosti som si splnil voči týmto dvom – a vynaložil som na to priam nadľudské úsilie. Pretože naučiť niečo Kirata je to isté ako snažiť sa dostať Cabara do stavu spánku. Zbytočná námaha.“

Kirat sa zamračil. „Keby si tomu trochu rozumel, možno by som ťa počúval.“

Rollan sa pozrel na Kirata. Keď videl, že chlapec sa tvári ako stelesnená samoľúbosť, na chvíľu zapochyboval, či je skutočne synovcom ich niekdajšieho učiteľa Tarika. Potom si spomenul na talizman, ktorý ležal na dne jeho batoha. Dala mu ho Kiratova matka. Mal ho strážiť, kým Kirat nedospeje natoľko, aby mohol kráčať v šľapajach svojho strýka. Ak to takto pôjde ďalej, Rollan skôr umrie na starobu, než bude môcť jej želanie splniť.

„Nazdávaš sa, že by si bol lepší učiteľ?“ opýtal sa Rollan a kývol smerom k deťom, ktoré pracovali v tábore. „Nech sa páči, dokáž to.“

Hoci Rollan žartoval, zdalo sa, že Kirata jeho nápad zaujal. Potom chlapec prekrížil ruky na prsiach. „Tak dobre.“

„Neskôr,“ prerušil ich nezhody Tvrdohlav. „Teraz by ste sa mali najesť, pretože o chvíľu príde Kráľ a bude sa chcieť s vami porozprávať.“

„Kráľ?“ opýtala sa Abeke. „Tak nazývate Shana?“

Tvrdohlav prikývol. „On nám síce povedal, aby sme ho tak nevolali, ale… zvyk je železná košeľa.“

Rollan sa pozrel na Abeke a snažil sa rozlúštiť výraz v jej tvári. Shane, ktorého poznali, by bol schopný aj pod hrozbou smrti nútiť ľudí, aby ho oslovovali Kráľ. Ťažko si ho vedeli predstaviť inak ako bezohľadného vodcu. „Drž sa pri mne,“ zašepkal, kým kráčali za Tvrdohlavom hore po zasneženom chodníku. „A luk maj stále poruke.“

Čoskoro sa ocitli vo výklenku vytesanom do úbočia hory. Keď sa posadili, pripojila sa k nim skupina Červenopláštnikov. Zdržiavali sa však pár krokov za nimi, akoby sa ich báli. Alebo akoby sa trochu ostýchali.

Tvrdohlav si zložil masku a odkryl svoje vodorovné zreničky, veľmi podobné baraním.

Ostatní Červenopláštnici zrejme pochádzali z rozličných kútov sveta. Ako si postupne jeden po druhom skladali masky, Rollan si všimol dievčinu s mihotavými čiernymi vtáčími očami, potom muža s maličkými jašteričími zreničkami a nakoniec ďalšieho muža so smutnými psím pohľadom a krkom porasteným dlhou srsťou. Musel sa premáhať, aby na nich príliš nezízal.

Všade mrzlo. Vo výklenku však bolo príjemne, pretože cez kanál, vedúci pozdĺž vyhĺbeniny, tiekla červená láva, ktorá zohrievala okolitý vzduch. Rollan konečne mohol dýchať bez toho, aby drkotal zubami. Červenopláštnici sa zatiaľ vonku starali o obrí kotol s duseným mäsom, ktorý bol zavesený nad mlákou bublajúcej lávy.

Tvrdohlav ich sledoval svojimi zvláštnymi očami a pohľadom kmital od jednej postavy k druhej. Medzitým si takmer všetci Červenopláštnici dali dole masky. Zrejme preto, aby sa mohli najesť. „Toto je Špiónka,“ povedal Tvrdohlav a ukázal na ženu s mačacími očami.

„A títo dvaja,“ kývol smerom k chlapcom, ktorí stále mali masky – jedna znázorňovala mačkovitú šelmu a druhá vtáka s dlhým rovným zobákom –, „sú Ctirad a Blesk. Hoci vy ich pravdepodobne poznáte pod inými menami.“

Chlapci pomaly odkryli svoju tvár a Rollanovi od prekvapenia vyrazilo dych. Abeke vedľa neho ticho zasyčala. Pred nimi totiž stáli Devin Trunswick a Karmo, mladí Dobyvatelia, ktorých premohli v Eure, keď pátrali po Rumfussovom talizmane.

Devin sa pri predošlých stretnutiach vždy pohŕdavo usmieval. Teraz urodzený Euran rozpačito uhýbal svojím šelmovským pohľadom, akoby sa hanbil za to, ako vyzerá.

Karmo upieral svoje veľké hnedé oči na Abeke. Niloská dievčina len ťažko potláčala zlosť.

Chvíľu na seba mlčky hľadeli, potom si Tvrdohlav podráždene odkašľal. Ako prvý prehovoril Devin. „Takže…“ povedal a konečne zdvihol zrak zo zeme. „Ako sa má Conor?“

Rollan sa znechutene zasmial a pokrútil hlavou. „Ak si túto otázku mienil ako žart,“ povedal, „potom nechcem počuť jeho pointu.“

„To nie je žart,“ povzdychol si Tvrdohlav. „Kráľ tušil, že nám nebudete dôverovať. Nevyčítam vám to. No mali by ste vedieť, že Ctirad s Bleskom, podobne ako my ostatní sme tu preto, aby sme odčinili zlo, ktoré sme spáchali.“

Rollan sa rozhodol, že jeho slovám uverí… aspoň zatiaľ. „Takže vy všetci ste si dali tajné mená?“ nadhodil. „Mohol by som vás úctivo požiadať, aby ste ma začali volať Fešák?“

„Väčšina našich mien je odvodená od našich duchovných zvierat,“ ozvala sa Červenopláštnica s čiernymi hladnými očami, ktoré pripomínali netopiera. „Možno by sme ťa preto mali oslovovať Vtáčí mozog.“

Všetci sa zasmiali na jej poznámke, dokonca aj Abeke. Rollana hnevalo, že je terčom posmechu. Hoci na druhej strane ho to aj zaujalo. Dosiaľ mu totiž Červenopláštnici pripadali ako suchári bez zmyslu pre humor. Keď ich teraz videl, ako sa zhrčili okolo horúceho kotla s gulášom, uvedomil si, že spoločné zážitky medzi nimi vytvorili puto… podobné puto, aké spájalo jeho s Abeke, Conorom a Meilin.

Možno bol Tvrdohlav otvorenejší, než si myslel. Toto nebola armáda. Toto boli priatelia.

Rollan si sadol vedľa Abeke, Kirata a Tashe. Karmo – Blesk – im podal pariace sa misky s niečím, čo voňalo ako rybacia polievka.

„Fuj,“ krčil nosom Kirat. „Zasa ryby.“

„Aspoň je to teplé,“ namietol Rollan a strčil si lyžicu do úst. „Ak chceš prežiť, nauč sa neodmietať teplé jedlo, pretože nikdy nevieš, či nebude posledné.“ Rýchlo vyprázdnil misku a siahol po ďalšej. Pritom si všimol, že Abeke sa jedla nedotkla, len držala misku v rukách, aby sa zahriala.

„Nie som hladná,“ povedala so slabým úsmevom, keď zbadala, že Rollan ju pozoruje. „Možno by sme mohli ponúknuť polievku Essix.“

Položila misku na zem. Rollan sa na ňu zadíval – na jej prázdny pohľad, bez štipky energie a chuti do života. Takto to teda vyzerá, keď človek príde o svoje duchovné zviera? Pri tej predstave sa zachvel. Hoci mali s Essix napätý vzťah, sotva by dokázal uniesť bolesť, keby o ňu prišiel.

Essix priskočila k miske s polievkou a začala z nej vyzobávať kúsky ryby. Rollan sa zohol, aby ju poláskal po tmavom temene. Prítomnosť sokolice ho upokojovala a napĺňala radosťou.

Zrazu k nim doľahol zvuk krokov, ktoré sa odrážali od tvrdej skaly. Dobrá nálada Červenopláštnikov sa hneď rozplynula – rýchlo odložili misky a postavili sa do pozoru.

„Teraz, keď ste sa všetci najedli,“ ozval sa hlas za nimi, „je načase prejsť k veci.“

Rollan sa pozrel hore a uvidel Shana, ako stojí v ústí tunela. Jeho postavu osvetľovala oranžová žiara lávy. Bez masky – so žltými krokodílími očami a zelenou šupinatou kožou na krku – vzbudzoval odpor.

Kedysi mocný a driečny vládca, dedič stetriolského trónu, teraz vyzeral ako obluda.

Mladík prešiel doprostred jaskyne so vznešenosťou kráľa. Rollan chtiac-nechtiac musel uznať, že nové meno mu pristane. „Zaiste ste zvedaví, prečo som vás sem priviedol,“ začal Shane.

„Predpokladám, že kvôli sánkovačke,“ ozval sa Rollan. „Alebo sa budeme guľovať?“

Shane si nevšímal Rollanove uštipačné poznámky a posadil sa na kameň čelom ku skupine. „My, Červenopláštnici…“ odmlčal sa a potriasol hlavou, akoby sa zdráhal pokračovať. „Nepochybujem, že ste medzi nami rozpoznali bývalých Dobyvateľov. Napokon, so Ctiradom a Bleskom ste bojovali osobne.“

„A zrazu sa správate ako naši najlepší priatelia,“ prerušil ho Rollan. „Odporné… a to nehovorím o vašich príšerných tvárach. Už chápem, prečo nosíte masky.“

„Pozor na jazyk!“ ozval sa Tvrdohlav, ktorý vyskočil na nohy a po celý čas nespúšťal ruku z meča.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Spirit Animals: Súmrak strážcov 4 - Horiaci príliv.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.