PETRA NACHTMANOVÁ

VRAŽDA V KRAJINĚ PŘÍZRAKŮ

Edice PETUNKY

Huntířov, 2018

© Petra Nachtmanová, 2018

Vydalo v roce 2018 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 14. a 12. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání

Foto na obálce: © Petra Nachtmanová

Obálku navrhla a zpracovala © Petra Nachtmanová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-15-1 (epub)

ISBN 978-80-88272-16-8 (mobi)

Nenechám ho zavřít...

Zvoní v pátém patře na ulici Belinecké číslo padesát. Snaží se rychle vecpat do dveří, mnohem důrazněji než dřív. Ty se během chvilky otevírají, avšak stojí mezi nimi úplně někdo jiný, než doufala.

„Kdo tady... Heleno, co blázníš?“

Stačí letmý pohled a vztek se v muži propadl hluboko pod nulu. Původně plánoval nadávat a zatnout i pěsti do člověka, co se k nim cpe před devátou večer bez ohlášení, navíc ruší přátelské setkání s kamarádem. Copak by té křehotince otlučené přitížil, byť jediným nevhodným slovem? Tak snadno se z něho stává beránek, když vidí svou milovanou sestru na útěku pro trochu pochopení.

„Hynku, je doma Marie?“ vzhlíží k němu s šeptavou prosbou a nechává mu nahlédnout do uslzených modrých očí. Poslední roky vidí dvě bublavé usměvavé studánky až moc často zakalené. Z takové pořádné hloubky už sotva ten smutek někdo vyloví. Copak jí ale tolikrát dokola s ženou Marií neradili, aby se konečně rozhodla udělat správný krok? Občas mírně souhlasila. O to víc pak zamítavě vrtěla hlavou – „Nemůžu!“ „Nejde to, nejde...“

„Maruš volali do nemocnice k naléhavému případu. Nevím, kdy se vrátí.“

„Aha, tak já půjdu...,“ sklopila oči a hlavu. Divil se, že si s sebou nebrala písek a nezavrtávala se do něho po pštrosím zvyku, tak by měla jistotu stoprocentní neviditelnosti modřin v obličeji.

„Drahá sestro, to snad nemyslíš vážně? Kam bys asi šla? Neříkej, že znovu za ním...?“

Neříká. Magnetem z hloubi duše přitahuje sílu a brání se. Brání se vlastními slovy proti fyzické přesile, proti mužské slabosti ukazující se tváří nadřazenosti proti kůži leptající životem rozjásané buňky. Brání se slovy proti vlastní slabosti. Špatně! Neumí v příliš nízkých liniích chodit. Šmajdá a raději se skrývá před pravdou.

„Nerada ruším. Asi máš návštěvu, ne?“ hodila hlavou po botách, co musely patřit hostovi, protože sem poslední dobou unikala tak často, že si pamatovala všechny páry bot bratra Hynka a jeho manželky Marie. Navíc tyhle mírně obnošené značkové botasky zůstávaly pohozené skoro uprostřed chodbičky, to se zde dovolovalo jen známým.

„Mám. A právě proto pojď dál. Zaskočil za mnou kamarád Milan. Policajt.“

„Nikoho neudám! Přišla jsem si promluvit. Ulevit duši!“ vyřkla se zděšením v očích a couvla a půlkrok zpět. Hynek věděl, že na sestru nemohl podobně udeřit. Sám by toho hajzla prásknul, kdyby ho nebrzdila a netvrdila, jak bez něho nic nezvládne. I pár ran přežije, jen se potom musí zklidnit mimo domov. Tam, kde neřádí. Trochu si od něho odpočinout, aby si uvědomila, jak k němu patří přes všechna pokoření. A jak pár facek a pěstí nic neznamená proti bídě, co by ji čekala, kdyby nepřispíval svým platem rodině…

„Říkáš poklábosit si, tak poklábosit. Jinak se Milan taky vyzná a třeba ti pomůže víc než Maruš. Ona přece nepracuje jako psycholožka, ale dětská lékařka. Prokristapána, vlez dovnitř a nestůj mezi futry.“

Vtáhnul ji dovnitř, zabouchnul a pro jistotu otočil klíčem. Stála před ním jako umučenec, což mu pořádně napínalo nervy.

„Dobře, lapil jsi mě. Jestli ti to nevadí, zajdu se do koupelny trochu opláchnout a vypadnu.“

„Kam bys asi padala? Jo, akorát do tý koupelny! A pořádně se na sebe podívej do zrcadla!“

Skoro násilím ji tam nacpal a sundal z ní dlouhý kabát. Odhrnul jí potem slepené vlasy z obličeje a chtělo se mu brečet. Řval by na celé kolo, kdyby nemusel hrát chlapa, co se urputně snaží, aby se sestra konečně probrala ze snu o štěstí zamotaném v pořádném odpadu!

„Vidíš se? On se potřebuje léčit a ty za trest zavřít do vězení nebo aspoň do pořádně zamknutý klece! Pořád jen slibuješ odchod a stále ho odkládáš. Když nemyslíš na sebe, mysli alespoň na děti. Holka milovaná, stačí kývnout a vletím na něho. Nechám ho zavřít, až zčerná!“

Vypěnil přímo před ní. Nepohnula ani koutky rtů. Nechal ji raději samotnou.

„Čekám v obývacím pokoji, dlouho to neprotahuj.“

Boty a kabát vzal s sebou a položil je vedle křesla. Menší zábrana proti útěku. Milan zrovna kouřil a potutelně se usmíval.

„Žes nepřines i nějaký spodní prádlo. Milenka, jo?“

„Helena. Zase služba pod palbou.“

„Aha. Chudák ženská.“

„Heleď, slib mi, že jí trochu promluvíš do duše. Musí toho grázla konečně udat, jinak ji jednou zabije.“

„Fajn,“ přikývl a típl si zbytek cigarety do broušeného popelníku z matného skla.

***

Hynkovi se to mluví. Copak drží ke všemu klíč? Zná jen to, co vidí nebo co mu sama řekne, ale nikdy se skutečně nevžije do těžkosti rozhodnutí. Myslí na děti. Ano! Právě na ně. Aničce je teprve šest let, Petrušce osm a Terezce deset. Jediná, která by ji pochopila, je Míša. Letos oslaví osmnáct a odmaturuje ve městě na gymnáziu. Ano, ta by změny vzala s klidem, i když spolu poslední dobou moc nemluví.

Neměla náladu se jít ukazovat policajtovi. Najednou si připadala, že nastal čas návratu domů, aniž by vše do detailů probrala a částečně se jí ulevilo. Bratr ji ale znal už moc dobře.

Neodejde jen tak…

A tak si zdvořile potřásala rukou s Milanem, posadila se a on jí galantně vyprávěl případy několika žen potýkajících se s domácím násilím. Moc ty řeči nevnímala. Znala příběhy z novin, televize a internetu. Plno slov o násilí na ženách. Jenže ani jeden případ se netýkal její osoby. U nich šlo přece o jiné účtování!

Aspoň předstírala, že ji případy zajímají a chápe je. Přikyvovala hlavou a nakonec si nahlas povzdechla:

„Když ono je to těžký.“

„Co je těžký, proboha živýho?“ přerušil ji hned Hynek. „Nechat se každý měsíc zmlátit tak, že ty svý modřiny, škrábance a napuchliny kurýruješ přesně do doby, než tě zase těma fackama a kopancema obšťastní? Tady přece nejde o žádnou lásku, jak si namlouváš. Ani o přátelství, ani o povinnost mu zůstat věrná po boku až do jeho zatracený smrti!“

„Já vím, sakra! Ale nechci, aby šel kvůli mně do vězení. Kdo by nás živil? Ty snad?“

„Určitě existuje způsob, jak zaplácnout jeho příjem.“

„Jo? Jak asi? Najdeme poklad zahrabaný pod stromem v truhle? Vyhrajeme v loterii? I kdybych si ty peníze odmyslela, jak bych asi žila s pocitem, že jsem ho zahnala za mříže. Stejně se za tři měsíce vrátí. Koukal by se na mě jak na vraha, protože tři měsíce přece nic neznamenají. Utečou tak rychle. Kdyby měl být pryč celý život, asi bych se rozhoupala k něčemu skvostnějšímu, ale změny na několik měsíců? I vraha zavřou na pět let, ten pak opakovaně usmrcuje, dokud nesejde stářím a mezitím si odskakuje za katr. Facky dneska nikoho nezajímají! Nebo se snad mýlím, znalče Milane?“

„No tak, nešij do něho. Milan ti chtěl trochu pomoct.“

„Nic proti němu nemám. Dělá svou práci a ví moc dobře, že nelžu.“

„Jenže se nenecháš mlátit. Jdu za ním a jednou provždy to vyřeším za tebe.“

„Ne! Promluvím si s ním sama. Řeknu mu, jestli ještě jednou něco zkusí, tak odejdu. Odejdu a rozvedu se.“

„Vážně?“

Na jeho otázku neodpověděla. Pravda? Lež? Na ničem nezáleželo. Jakmile se jednalo o Ivana, rozhodnutí měnila několikrát během pár minut...

***

Odejít a rozvést se? Podobná řešení se lehce navrhovala páru, který podobnou situaci dosud nikdy neřešil. Hynek s Marií navíc neměli žádné děti. Kolikrát už Helena chtěla hodit vše ošklivé za záda a nikdy se nevracet! Stokrát, tisíckrát! Sotva by spočítala pokusy, kdy hrdě vyšlápla před chodník, tam se zastavila a zase pokorně vrátila se svěšenou hlavou. Co by se vyřešilo? Neměla by s dětmi kam jít a kdo ví, jestli by někam šly. Odchod razantně zavrhla, aspoň do doby, než děti dospějí.

Dny s modřinami se mezitím množily a množily...

Hynek trochu přeháněl. Nepatřila k ženám mláceným pro každou maličkost. Jen čtyřikrát až pětkrát za rok se dala „fyzická mela“ považovat za strašnou a hrozivou. Jinak to šlo... Sem tam pár facek, podlitin a trochu víc bolesti.

Začínala se učit bolest nevnímat. Ostatní následky zakryla oblečením, namazala mastmi a make-upy a problém se smazal. Když přišly zlověstné „větší“ dny, viděla zásahy i v obličeji, někdy pokulhávala, nehýbala rukou a záda by několik dní nenarovnal ani nejlepší ortoped.

Vlastně neměla právo si stěžovat. Na Ivanovi ležely veškeré starosti. Žádná snadná práce, uživit pět ženských. Kdyby nedělal zedničinu, vedlo by se jim sakra těžce. Jenže vše zvládal, sháněl dobré kšefty, dal dohromady partu a stavěli domy. Co by bez něho byly? Žebračky čekající na almužny od sociálky!

„Slyšíš? Vážně si s ním promluv. A běda mu, jak tu svoji pracku proti tobě zvedne!“ slyšela ještě včerejší bratrova slova, než odešla domů. Vlastně ji odvezl policajt těsně před dům. Naštěstí nejel služebním autem a ani v uniformě. A další šťastná klika - Ivan nevšiml odvozce.

Musí. Musí!!! Zeptá se ho, jaký ho trápí problém, že za to pyká ona. Určitě svěří! Jak naivní... Zeptá se ho tedy dotěrně ještě jednou a manžel ze sebe vysype odpověď pěstmi. Ne. Na nic se ho nezeptá. Prostě jich má někdy dost a potřebuje si ulevit. Žena se naučí žít se vším. I s bolestí. Lidem se daří i hůř. Občas se dá vydržet cokoliv, časem si člověk zvykne a bere svůj úděl bez vzdychání.

Ach jo. Asi je divně zvrhlá. Někdo by mohl říct, že se jí bití líbí, když se bojí odejít. Pravda, pohlcoval ji strach. Bála se začít znovu kdesi v neznámu, když měla už své jisté. Obávala se změn. Vždycky se jim vyhýbala, jak jen to šlo. Už jenom přestěhování z domu rodičů ji traumatizovalo.

Ne, určitě si nevychutnává, jak jí muž občas ubližuje. Ne!!! Neseděla by potom hodiny zavřená v koupelně, nekouřila cigáro za cigárem a potichu nebrečela, aby se děti nevzbudily. Neseděla by tam jako pecka a nepřemýšlela, jak je život úplně na nic a ona se v něm cítí naprosto přebytečná.

Každý má něco. Manžel kamarádky Magdy se tahá s pochybnými ženskými. Ona sedí doma a čeká, kdy se vrátí a vymýšlí na něho různé triky vyčtené z časopisů pro nevšední ženy. Také vylučuje odchod. Chce ho získat zpět jen pro sebe. „Co bych dělala s jiným chlapem?“ opakuje jí Magda neustále a Helena souhlasí. Vždyť i její babička říkala: „Nač jinýho? Jednoho je až moc!“

Pravda. A obrovská! Když slyší, co všechno se kolem děje – AIDS, drogy, nevěry, zabíjení. Nepolepšila by si při své smůle ani o krok. Sama zůstat nechtěla. Pokud by se seznámila, naletěla by prvnímu vyžírkovi. V nejlepším. Možná by o ni nikdo nezavadil ani okem. Vždyť dvacet let už dávno neslavila...

A na bití ve výčtu neřestí zapomněla. Né, nezapomněla. Schválně ho zamlčela a stavěla kamsi mezi zápory a klady. Na půl cesty, aby si mohla říct, že to je dobré být na hranici a nezabývat se následky jejího překročení.

Ivan je fajn chlap. Živí je, stará se o dobré bydlení, holky má rád... nemají si nač stěžovat. Kdyby porodila aspoň jednoho kluka, dopadlo by vše jinak. Nyní si musí nést vinu. On jí syna nevyčítá, ale trápí se. Čtyři těžké porody bylo vše, co mu mohla poskytnout. Nakonec jí podvázali vaječníky. Další dítě nepřicházelo v úvahu, jedině by šlo o čistě sebevražedný pokus, kdyby ještě jednou otěhotněla. Tolik jí sdělili na gynekologii před zákrokem, který pro ni znamenal konec porodů.

Než porodila nejmladší Aničku, ležela už od sedmého měsíce v nemocnici. Děsná situace! Děti hlídali Ivanovi rodiče a po dvou měsících v jejich péči přestaly mít rády vařenou zeleninu a stěžovaly si, že jim Helena denně nekupuje smažené brambůrky a coly. Rozmazlování bylo jediné, co tchyně s tchánem bravurně zvládali.

Ivan měl rovněž občas nálady, které pramenily z jejich výchovy jedináčka. Něco chtěl, a když to nedostal, zuřil. Za pár let přestal zuřit a raději ji tiše mlátil. Vzrušovalo ho to. Skutečně. Často si všimla jeho erekce. Snad by rozpáral i kalhoty, kdyby si neulevil.

Milostná touha. Vzplanutí. Milování. Sex. Ano, pouhopouhý sex bez citu a její rychle postupující frigidita.

„Jsi andílek, Helenko,“ říká pokaždé a téměř brečí, když dosáhne vrcholu a zapíná si kalhoty.

Andílek. Copak jsou andělé napuchlí? Copak jsou namodralí, nažloutlí od modřin? Copak mají škrábance na zádech, natržené rty a zarudlé oči. Jen ta křídla pokaždé má a snaží se odletět do snů pro trošku něhy, odpočinku a vášní. Jenže i ve snech jsou muži ďáblové! Smějí se, radují a pak rána do břicha, do hlavy, do pohlaví.

„Děvko, vstávej a dělej!“ volají a ona se z leknutí a strachu probouzí.

„Maminko, křičela jsi ze spaní.“

„To nic Aničko, jen zlý sen.“

„Jako tatínek?“

„Tatínek přece není zlý.“

„Na nás ne. Jen na tebe a na Michalu.“

„Na Michalu? Proboha, co jí udělal?“

Hned se probírá z rozespalosti a nastraží uši. To jí ještě scházelo! Sama se smíří se vším, ale její holky, těžce porozený, nedá!

„Co jí udělal?“ opakuje naléhavě, takřka křičí.

„Říkal jí sprostá slova.“

„Aha.“

Uklidnila se a dala Aničce pusu do zlatavých vlásků, zděděných po babičce a odvedla ji do kuchyně ke stolu. Ivan občas jednal sprostě. Michala ho pochopí. Sama říkala, že chlapi jsou sprosťáci. Najednou byla ráda, že mu žádného syna neporodila. Přibyl by jeden další sprosťák, nadržený násilník. Ivan často říkal, že si přál kluka, aby byl jako on, aby ho naučil, co sám umí. Jenže učil by ho jen to dobré, ne to zlé projevující se na jejím čtyřicetiletém těle?

Sotva...

***

„Vypadáš jak zmoklá slepice,“ říká jí upřímně Helča, kamarádka z dětství. Proseděly společně vedle sebe celou základní školu, konkrétně ve třetí lavici v řadě u okna.

„Dík za upřímnost,“ usmívá se naoko a kapesníčkem si utírá vodu za ušima a na čele. S Helčou si užila vždycky plno legrace, už díky jejich stejným křestním jménům. A když učitelky volaly k tabuli „Helena“, vzpřímily se obě dvě dřív, než dořekly příjmení a hrozně se hihňaly.

„Zapomněla jsem si deštník,“ pokrčila rameny, jako by tím chtěla omluvit, jak děsně vypadá. S Helčou si daly sraz po patnácti letech. Dlouhých patnáct let se neviděly a kamarádka se dost změnila.

„Změnila ses,“ říká nahlas.

„Za to ty vůbec ne. Prosím tě, zajdeš si vůbec k holiči?“ pátrala udiveně a Helena by se nejradši propadla hluboko pod zem.

„Vždyť jsem ti říkala, že jsem si zapomněla deštník.“

„To není deštníkem, poznám neupravované vlasy,“ poznamenala a dotkla se prsty na ramena sestřižených spodních vlasů svého dokonalého účesu blond melíru. Vlasů měla tolik, že by si jeden myslel, že nosí paruku.

A co ty její věčně upláclé a mastné vlasy? Na holiče neměla čas, často ani peníze. Jestli se dostala ke kadeřnici jednou za dva roky, tak to bylo ještě hodně. Ofinu si zastřihávala sama a občas koupila nějaký barevný šampón pro změnu.

„Měla bys se sebou něco dělat,“ říká jí vážně a objednává dvě kávy a dva řecké zeleninové saláty. „Podívej se na mě, postava se musí udržovat, abys zůstala atraktivní. Dvakrát týdně aerobic, jednou posilovna, jednou za čtrnáct dní holič, manikúra, kosmetika a tak dále... přece ti muž pohlídá děti, ne? Mně je také hlídá a je rád, že mám své zájmy. On zase naopak jezdí každé ráno na kole a v sobotu chodí hrát stolní tenis do tělocvičny.“

Smůla. Natěšenost, že si pořádně s někým popovídá, uvadala. Copak se mohla téhle ženě svěřit s tak vážným tématem? Už nyní jí hučela v hlavě její odpověď, aniž by ji vyřkla: „A divíš se mu? Můžeš si za to sama. Jen se prohlédni!“ Asi by jí těžko vysvětlovala, že umělé nehty a prvotřídní make-up nepatří zrovna k jejím zálibám, a když už by si chtěla užívat koníčků, tak jedině s knihou či filmem. Kdesi na rozkvetlé zahradě...

„Já na odbornice nemám peníze,“ špitla nesměle a říkala pravdu, protože co by vrazila do všech procedur, to by dost chybělo jinde. Holky stále něco potřebovaly - nové boty, zimní bundy, příspěvek do školy, nabít mobil, novou tašku a tak dále...

„Aha,“ usmála se Helča a schovala své umělé nehty pravé ruky do pěsti. Začala se snad stydět?

Chvíli přetrvávalo ticho. Obě hledaly vhodné otázky. Nakonec se zeptala Helča.

„A co jinak? Co tvůj muž a rodina, vyprávěj.“

A tak tedy vyprávěla o svých čtyřech holkách, že jsou pro ni všechno na světě a přidala pár vět i o muži, který pracuje až k zbláznění, ale má je všechny moc rád. A že se cítí spokojeně s tím, co má a nestěžuje si, protože by mohlo být i hůř.

„Ze čtyř dětí bych chcípla. Fakticky jo! Já chtěla jen jedno, ale přišla jsem nenadále do jináče i podruhé a muž mne urputně přesvědčoval si mimčo nechat. Takže jsem ho donosila za podmínek, že mi se vším v domácnosti pomůže. A pomáhá! Nelžu ti! Kdykoliv řeknu, vše udělá. Hlídá čtyřletého Honzíka i pětiletou Sáru. Ale jinak je mužíček ňouma. Vaří, pere, uklízí... to sice jo, ale v posteli je s ním pěkná nuda, mohla bych si při tom číst noviny. A co ty a manželský sex? Nehledáš si čas od času na netu milence jako já?“

Helena pokrčila rameny a nechápala, co Helče připadá perfektní k chichotání. S chladnou tváří prohlásila staré vděčné: „Táák, normálně,“ a doplnila, že starý počítač dosud nepřipojili k internetu, čímž si vysloužila další sérii neuvěřitelných úžasů.

Přece jí nebude vykládat o sexu dvakrát za měsíc, z toho jednou s andělíčkováním. Řeči o sexu ji také nezajímaly. Vlastně ji nezajímalo nic z z oblíbených Helčiných činností.

Po další chvilce mlčení se stočila řeč na proměnlivé počasí a poté nastal konec veškeré mluvy. Když se dva lidé setkají po tolika letech a povídají si o dešti, slunci a větru, nemají si co říct.

Loučí se a obě vědí, že prohlášení o dalším setkání nemyslí vážně. Staré přátelství vyprchalo.

***

Přichází domů a v předsíni se prohlíží v zrcadle. Opravdu hrůza! Vlasy má rozcuchané a od deště zmaštěné. Kabát dávno vyšlý z módy věší na věšák a dál se na sebe nedívá.

„Ahoj mami, jaký to bylo? Co Helča?“

„Ále,“ mávne rukou. „Co holky a táta?“

„Holky zalezly už do postele, táta dřepí u televize. Jdu za Mirkem, čau,“ říká Míša a odchází za svým klukem. Chodí s ním již půl roku a oni ho dosud neviděli. Stejně, co by na nich asi našel pozoruhodného? Hlavně, že má Míšu rád!

„Vrať se brzy, ráno tě čeká škola.“

„Do půlnoci jsem zpět,“ usmívá se a zaklapne za sebou dveře.

Láska, láska, první opravdová láska, jen ať si užije vše krásné. Brzy pozná, jak je ta něžná potvora prchavá, že stále utíká někam jinam, než kde by ji člověk nejradši pevně přitloukl.

Jde do kuchyně, sedá si ke stolu a prohlíží denní tisk. Obrací stránku za stránkou, ale nic nečte. Nechává otevřeno na straně s fotografií opuštěných psů a zasní se.

Láska, jak byla krásná...

S Ivanem se setkali, když jí bylo dvacet. Zrovna brigádničila ve stánku u silnice s občerstvením a on si tam chodil kupovat svačiny.

„Mladá slečna se krásně směje,“ lichotil jí a pozval na večeři. Získala si ho šibalskými pohledy, vyzývavým koukáním po očku na fešného chlapa, po kterém hned zatoužila.

„Ty se máš! Takový chlap o tebe stojí,“ povzdechla si kolegyně Kamila, padesátiletá žena, co měla chlapa absolutně praktického a žádná sranda se s ním nekonala, natož trochu romantiky.

„Jo, taky jsem se načekala!“ prohlásila a utíkala se domů umýt a převléknout. Ne že by čekala někde v koutě, to ne. Čekáním myslela toho opravdového, který by ji okamžitě při prvním pohledu a vyřčené větě, padl do oka a ona o něm snila, neustále na něho myslela a představovala si šťastný konec, respektive začátek.

Před Ivanem měla Luboše. Věčně vysedával v hospodě a přestalo ji bavit na něho čekat denně minimálně až do půlnoci. Ještě před ním zkoušela štěstí Karlem, který byl slušný, hodný, ale měl na ni hrozně málo času. Co s ním? Osmnáctiletá dívka si chtěla užívat plnoletosti v plném rozsahu a být nablízku milované osobě. A úplně prvním, který jí zasáhl srdce, byl Martin. Bydlel naproti jejich domu a připravil ji o panenství, pak ale postupně připravoval o tento ženský pokládek i ostatní holky a jí si nevšímal...

Ivan jí byl souzený. Vzájemný vztah měl jiskru od prvního setkání. Její šibalské úsměvy a jeho růže z marcipánu. Nezapomenutelné! Připadal jí originální, když po večeři na procházce v parku položil růže na lavičku. Jednoduše je vytáhl z batohu. Ležely narovnané v krabičce od bonboniéry a po rychlém součtu vyšlo číslo patnáct. Patnáct různobarevných sladkých růžiček.

„Maminka je cukrářka. Já to nerad, ale holky berou na všechno sladký, že jo?“

Přikývla mu. Ochutnala červenou růžičku a rozplývala se nahlas, aby věděl, že jeho dar zakotvil ve správných ústech.

„To je sladkost! Hmmm, nic sladšího a lepšího jsem tutově neokusila.“

„Nic...a co tohle?“ naklonil se nad ní, odsunul krabici s marcipánem na druhou stranu a pronikl jazykem do dívčích úst. Na nic nečekal, pevně ji stiskl, kroužil kolem jejího jazyku, jenž se hned zapojil do milostné hry. Po chvilce se odtrhl, stále s rukou kolem jejího pasu, dychtivou dostat se až ke stehnům.

„Neříkej, že tohle nebylo nejsladší na světě,“ pošeptal.

Která by řekla, že ne? Zasněně přikývla očima, usmála se a Ivan pokračoval. Začal jí zvedat tričko, laskat prsa, hladit mezi stehny... a když vzdychl, jestli se nepřešoupnou z lavičky někam jinam, mrskla krabici marcipánů do svého batohu a pak si ani neuvědomila, že ji vlastním tělem rozmačkala na drobky.

Byl úžasný milenec. Nechtěla se s ním rozloučit, jen mu dávat víc a víc...

Tehdy měl přijít druhý den, ale čekala marně. Srdce plné radosti vyhasínalo. Nadšení z jeho existence a ze setkání pomalu vyprchávalo. Nepřišel ani druhý den. Plakala, jaká je husa, když se mu hned poprvé dala a on přestal mít zájem. Chovala se nervózně, cítila se na dně. Zklamání ji připravilo o elán.

Jen co přišla z brigády, plácla sebou na postel, oči upřené do stropu a kapesník úplně mokrý. Kamila se jí raději na víc neptala, ani víc nevyzvídala, věděla vše.

Za týden se dostala do normálu. Šlo přeci jen o jeden společný večer, i když tak živý, že jej ponese ve vzpomínkách velmi dlouho.

A pak právě smažila hamburgery, když se ozvalo do okénka:

„Heluš, Helenko milovaná!“

Ivan! Otočila se k němu a zase zpět ke smažení, bez pozdravu, beze slova. Začala v ní zase hlodat nedávná minulost. Myslela si, že je z té rozkoše venku, ale nikoliv. Snažila v duchu přesvědčovat sama sebe, jak jí na něm nezáleží. Po týdnu si klidně přijde, usměje se - Heluš, Helenko! A myslí si, že se zblázní!

„Heluš, vím, že jsi naštvaná. Promiň, musel jsem narychlo odjet za prací za Prahu a vrátil se před chvílí. Nemám ani tvoje telefonní číslo a neznám tvoje příjmení. Kšeft je kšeft. To víš, jinak by mě vyhodili.“

Chvilku ještě hrála, že má práci a nemůže se mu věnovat, ale mozek již pracoval. Srdce poskočilo radostí, protože nezapomněl a vyřknutý důvod přijala jako omluvu. Během pár minutek ji naplnilo ztracené štěstí.

„Už nejsem naštvaná, hlavně že jsi tady,“ podívala se na něho a on jí oplatil šibalský úsměv.

„Dnes mám s sebou auto. Počkám na tebe, za chvíli stejně končíš.“

„Ano!“

Pomohl jí uklidit stánek, nasadil mříže, a sotva se posadili do auta, zajímal se:

„A co něco sladkého, nebylo by?“

„Ne,“ laškovala.

Přitáhl si ji k sobě a dlouze políbil. Rozjel se s ní směrem k lesu, kde na prvním vhodném místě zastavil, opřel si ji o kmen velikého dubu a ve stoje do ní pronikl.

„Miluji tě,“ nenechávala si pro sebe pocity, které v ní bublaly. Dala mu najevo svou absolutní oddanost. Obejmuli se a při milování od něho uslyšela jeho první, později mockrát využité, šeptání: „Jsi můj andíleček!“

Za dva měsíce se konala svatba. Rodiče ze začátku šíleli. Představovali si, že se zkusí ještě dostat na vysokou a najde si sobě rovného, ne obyčejného řemeslníka. Jenže Ivan si je získal (to uměl) svými schopnostmi pracanta. Ihned na domě opravil, co se dalo a dočkal se i pochvalného uznání.

Jakmile řekla u oltáře ano, stala se nejšťastnější manželkou a matkou na světě. Rodiče jim uvolnili první patro domu a za dva měsíce po oslavě 22. narozenin se narodila Michalka.

A čas plynul...

Ona učila dítě na nočník, vařila, uklízela a čekala, až se Ivan večer vrátí a pomilují se. Sex k nim patřil. Nádherně se chtěli, přímo šíleli. Neustále po sobě toužili, takřka denně dokonce i za dva roky po svatbě.

A nastalo poprvé...

Ano, jednou poprvé dostala facku od muže, říkající si milenec a živitel rodiny. Dcerce byly tři. Ivan si připadal tak nějak navíc v místě svého bydliště Již měsíc dával najevo, jak bydlení u rodičů své ženy není to pravé ořechové. Představoval si úplně jiný život a křičel, že nepotřebuje u někoho „přebývat“. Dovolila si ho upozornit, kam by přišli, když nemají peníze. Jeho reakce ji zasáhla během sekundy.

Třásla se. Bála se prudkosti, náhlé změny, co přinesla prázdnou bolest. Na tváři vyrazila opuchlina, kvůli silné ráně narazila do skříně a vyvrkla si ruku. Co se dělo? Kam ji vehnal? Cítila se v nekonečném temnu, na jehož konci neplápolalo žádné světlo, ale chlad, otupělost a husí kůže.

Nic neřekl. Nechal ji na zemi a odešel do hospody. Vrátil se po půlnoci a opile blekotal:

„Helenko, to bude dobrý. Promiň...,“ a začal počítat na prstech, a přitom se trochu kymácel. Počítal hodiny, které zbývají do rána. „V sedm ráno odejdu, Heluš, za osm hodin se k tobě vrátím s výplatou. Koupím vínko a oslavíme to.“

„Co oslavíme? Ty modřiny?“ ptala se, ale on už nevnímal. Usnul na křesle, kam spadnul a ráno, když se probrala, byl pryč. Bolela ji ruka. Oko zůstalo přimhouřené.

Michalku si vzali rodiče s proslovem, že tyhle věci se ve slušných rodinách nedějí, aby rychle něco udělala s nápravou.

Večer opravdu přinesl láhev červeného. Naléval hlavně sobě... Neptal se, proč u nich není Michalka. Neptal se, jak se cítí a již se neomlouval. A ona se po vypité kapce vína stala opět andělíčkem. Oddaným, poslušným, ale raněným.

***

Rodiče se z urovnání vztahu radovali. Ivan si dával pozor a další měsíce a roky ji neuhodil. Uběhl přesně měsíc od Michalčiných pátých narozenin, když se k ní donesla zpráva, že prý znásilnil jednu ženu. Nevěřila by drbům, kdyby jí zprávu nesdělilo více lidí.

Znala ji. Jmenovala se Erika Dlouhá, čtyřicetiletá potvůrka, která trávila pátky a víkendy v hospodě. Letěla na chlapy. Roznášelo se o ní, že se každého mužského v dosahu rovnou zeptá, jestli s ní půjde... Nevěřila, že by Ivan... ale přeci jenom její jistota dost proděravěla. Co když nešlo o znásilnění? Mohlo jít o nevěru!

Ivan chodil častěji do hospody a třeba se stalo, že mu položila tradiční otázku. Jednoho dne se během procházení s Míšou zastavily u bytu Eriky. Helena zazvonila a čekala. Kupodivu vyšla. V županu, rozcuchaná a s cigaretou v puse.

„Promiň, bylas Ivanovým andělíčkem?“ mohla se zeptat, ale pak ze sebe plaše vysoukala: „Slyšela jsem, že...“

„Co? Každopádně ničemu nevěř, akorát závistivý babský kecy,“ vyjekla, utahujíc si pásek u županu. Trošku vrávoravě se opírala o hranu skříně v předsíni. Popel z cigarety padal na špinavý kobereček.

„Opravdu?“ otázala se pro jistotu, když si všimla, že má Erika tělo poseto modřinami.

„Říkám kecy, děvenko. Jen klidně spi. Ivan je nebývale slušnej chlap!“

Prásk! Zabouchla jí před obličejem a víc se nesnažila.

Za týden se odehrálo její podruhé. Ivan se dozvěděl o návštěvě Eriky a hrozně se rozčílil.

„Podezíráš mě? Nevěříš? A na odpovědi se musíš ptát kdejaký děvky?“

Sevřel jí silně ruku a pevně držel. Chtěla se mu vykroutit. Marně. Strčil do ní a narazila o radiátor. Spadla na zem, kde ji kopnul do břicha. Svíjela se bolestí a zase cítila prázdnotu, ale zároveň jí něco říkalo, že se omluví. Bože, tolik si přála, aby se omluvil, aby ji pohladil a řekl, že násilí tak nemyslel. Chtěla být zase pod jeho ochranou a v bezpečí. Poslouchat vtípky, legrácky a zahrabat někam hluboko do srdce stísněný pocit bezvýznamného člověka.

Tentokrát si nehráli na žádné andělíčkování. A ani příští týden a ani za čtrnáct dnů! Ovšem zjistila, že by se zase ráda stala jeho tvorem bez poskvrny, spadlým z nebe bez hříchů.

Příští měsíc nastoupila do zaměstnání. Našla si místo pokladní v obchodě s potravinami. Práce ji bavila, i navzdory několika hláškám, že chytrá holka by si našla lepší živobytí. Hlavně trávila čas mezi jinými lidmi a mohla se bavit o všedních starostech takřka bez přetvářky. Pracovala tři měsíce a Ivan si přál další dítě. Schválnost?

„Přestaň brát prášky proti otěhotnění!“ zavelel přísně a o týden později, oznámil další novinu:

„Stěhujeme se!“

***

To bylo změn, smíchu, radosti, zároveň i slz z odchodu od rodičů. Nikam nechtěla. Milovala dům, v němž prožila dětství a mládí. Ale na druhou stranu měl Ivan pravdu.

„Musíme se úplně osamostatnit. Jinak se zblázním, jestli se nezabydlíme na neutrálním území. Tvoji rodiče ke mně zrovna nehoří láskou. Bez svolení nepohnu ani dřevem v kůlně. Co tady asi nadělám? Nic mi nepatří. Abych mohl opravit polorozpadlý kurník, sháním extra svolení.“

Dávala mu za pravdu. Vlastní je vlastní.

Odstěhovali se nedaleko od Prahy, do Kralup nad Vltavou. Velký dům jim sice patřil, ale s ním i dva závazky – jednu babičku nechat v přízemí na doživotí a druhé patro původního majitele nepoužívat dalších dvacet let a nechat ho zde v případě zájmu po tuto dobu bydlet.

Manžel tvrdil, že v okolí hlavního města sežene nejvíc kšeftů a peníze sakra potřebovali. Něco málo našetřili, ale i tak si milión půjčili od banky. Čekalo je deset let splácení a uskromňování se. Ivan ji však ujišťoval, že hypoteční úvěr smázne do pěti let, protože kšefty se celkem slušně hrnou.

Dům byl velký, s třemi byty. V přízemí bydlela moc milá paní, šedesátiletá Soňa Kyselková. Měla je ráda, nejvíce Míšu. Celé první patro měli v současnosti pro sebe. Ivan na něm již pracoval a říkal, že se rychle přičiní, aby všechny místnosti zaplnili dětmi. Moc si přál syna.

Druhé patro, dosud patřící původnímu majiteli domu, je rovněž nijak nezatěžovalo, protože se tu nezdržoval. A tak si žili sami s hodnou novou „babičkou“ a hlavně si užívali velké zahrady kolem domu.

Paní Soňa říkala, že upřednostňuje procházky po městě mezi lidmi a do zahrady se podívá z okna, aby nepřekážela. Helena se tvářila šťastně, protože Ivan se tvářil spokojeněji.

A ve třiceti podruhé otěhotněla.

Zrcadlo se rozbíjí rychle. Stačí prudký dotek a sype na zem kousky neuspořádané ženy. Uběhlo pět let od prvního bití. Michalce bylo osm, nedávno se narodila Terezka. A zažila třetí bití. Před pěti lety vše začalo fackou, dnes přibyly tři rány pěstí do břicha, dvě silná sevření prsou naplněných mlékem, jedno kopnutí mezi nohy a násilné proniknutí do jejího nitra.

Právě jí skončilo šestinedělí. Kdo by byl řekl, že za několik měsíců znovu otěhotní. Z posledního zbytku lásky, který jí zůstal ukrytý hluboko v srdci.

***

Bije ji, bije a bije. Mlátí a ponižuje, ubírá sebevědomí, nutí stáhnout se do sebe a hledat hřích ve vlastních vinách. A klidné období netrvá několik let. Přestávky se stále zkracují... Ano, zapříčinila skoro všechno – že zdražili benzín, že jsou děti nemocné, že kočka nechytá myši...

Vzrušuje ho násilí na ženě, kterou miluje. Aspoň slova o lásce občas papouškuje. A nejspíš mu poklidný den připadá příliš obyčejný, pro zpestření si pohrává se silou. Holky má ale rád, na ně ještě nikdy ruku nevztáhl a mají už tři...

Před rokem se skamarádila s bráchovou přítelkyní Marií. Je dětská lékařka, chodí si s ní povídat a nedávno se jí svěřila s problémem jménem Ivan.

„Odejdi od něho nebo ho pošli na léčení. Bití ženy není normální. Vůbec si nemysli, že ano.“

„Já vím,“ říká a přemýšlí, že o odchodu asi mluví pravdu. Ale nikdy není příhodná doba na rozchod. Jednou chce Petruška do cukrárny, podruhé Terezka odvézt ke kamarádce na oslavu narozenin a Míša obden trénuje volejbal.

„Ne, dnes to nejde,“ opakuje si velmi často. Ale jednou to udělá, když se nic nezmění k lepšímu. Ano, rozhodne se pro odchod, až to půjde.

Paní Kyselková už rovněž leccos ví. Několikrát chtěla pomoct tím, že hnusné činy oznámí na patřičných místech.

„Zavolám policii, Helenko. Oni s ním zatočí.“

„Ne, prosím, nevolejte nikam... Bolí vás nohy a budka je až za parkem,“ odpovídá a v duchu se utvrzuje, že teď zaručeně nemůže uskutečnit žádnou změnu. Ale co nejdříve si vše promyslí. Důkladně. Existuje tolik věcí k uvážení, kde budou žít, z čeho, jak to dolehne na holky, jestli samy zvládnou slušně žít.

„Ne, nevolejte, to je dobré. Ivan má moc práce a starostí, tak vybuchuje,“ říká důvěryhodně a usmívá se. Koutky úst se nervózně roztahují. Vypadá to na úsměv, ale ve skutečnosti jde o křeč.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vražda v krajině přízraků.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.