INSOMNIE

Václav Votruba

„Vídám mrtvé lidi. Neví, že jsou mrtví.“

(Cole Sear)

Tato kniha vznikla za laskavé podpory následujících partnerů:

Kontakt servis CZ, s.r.o.
(www.kontaktservis.cz)

Penzion U Méďů v Hůrce
(www.penzion-umedu.cz)

Alike
(www.alikeband.cz)

Avidity For...
(www.avidityfor.cz)

Diagnoza Exitus
(www.diagnozaexitus.cz)

Votruba Promotion
(www.votrubapromotion.cz)

Mediální partner:
www.drbna.cz

PODĚKOVÁNÍ

Petře Votrubové a Ireně Doškové za zpětnou vazbu a pomoc s texty.

Radku Popelovi za obálku.

Liboru Matouškovi za pomoc s vydáním.

Všem partnerům této knihy.

I

20. září 2017

České Budějovice

Člověk, který nemůže usnout, je nejosamělejší lidskou bytostí vůbec. Už si nepamatuji, kde jsem tuto větu četl poprvé, možná v Nespavosti od Stephena Kinga. Vlastně ani nevím, jestli zněla přesně takto, ale to vůbec nevadí. Podstata by měla být stejná. Nespavost rovná se osamělost. Jednoduchá matematika. Fakt, který mohu potvrdit z vlastní zkušenosti. Nikdy jsem se necítil osamělejší než na konci léto roku 2015, kdy u mě insomnie vyvrcholila. Kdy došla za únosnou mez, zatnula drápy, rozhodla se mi zničit život…

Proč osamělost, když vedle vás leží milující žena, v postýlce dítě a na zemi v pelíšku pes? Protože oni si krásně chrupkají, zatímco vy civíte do zdi, snažíte se jak pitomci počítat ovečky, potíte se, každou minutou propukáte větší a větší hysterii a nakonec… vidíte duchy. Nebo jen přeludy? Stíny?

Dovolte mi vyprávět můj příběh, možná vás z něj bude mrazit, ale to je v pořádku. Lidé mají rádi, když se jim po zádech valí sněhová koule plná děsu. I já byl takový, hltal jsem duchařské horory a četl hrůzné knihy. Ano, temnota nás svým způsobem přitahuje. Vlastně si nedokážu vysvětlit proč, když je lepší být od ní co nejdál. Ale to je vlastně ono. My se děsů a přízraků rádi letmo dotýkáme, respektive jen přihlížíme. Řekněme, že je to zakázané ovoce. Jenomže jakmile paranormální jevy naplno vstoupí do našeho života, už to taková legrace není.

Že jsem odbočil od nespavosti? To je jen zdání…

1987 – 2006

Domažlice

Aby bylo mé vyprávění kompletní, musím se vrátit do dětských let. Narodil jsem se v Domažlicích v západních Čechách, kde jsem následně strávil dětství a pubertu. Nevím, jak daleko sahá má paměť, vzpomínky se prolínají, žijí si vlastním životem, avšak s nespavostí a nočními aktivitami, nebo jak to jen napsat, jsem měl zkušenosti již od raného věku.

Moc dobře si pamatuji na noci, kdy jsem se lepil na chladnou zeď, ke které byla má postel přiražená. Nesnesl jsem pohled do temné místnosti, na siluety, které vypadaly, že se hýbají, že po mně „jdou“. Ne, přimáčkl jsem se obličejem k omítce, pevně zavřel oči a doufal, že si mě nikdo a nic neodnese.

Faktem je, že můj otec miloval hororové filmy… A já chtěl být jako on! Jakmile se naskytla příležitost, už jsem mu koukal za ramenem, večer prosil, ať mě nechá u televize aspoň na chvíli. Když jsem byl malinko starší, už jsem se na nic neptal. Sotva jsem se ocitl doma sám, okamžitě jsem startoval video a vytahoval „véháesky“. Hltal jsem všechny ty Noční můry v Elm Street, Pátery Thomase a Evil Dead. Byly to šílené jednohlasné kopie, dnes by se asi mladí divili, na co jsme byli schopni se dívat, ale tenkrát to prostě bylo něco!

Pátek 13… Uf, jak moc jsem se toho filmu bál! A dodnes to mám v sobě. Když vidím Jasona, jak pochoduje po lese, mám zkrátka divný pocit. Z dětství si však nejvíce pamatuji již zmíněnou Noční můru v Elm Street. Ne že by se mi líbila víc než ostatní snímky, ale Freddy, ten mě po nocích pronásledoval nejvíce… Vím, je to paradox, když je právě na takové mytologii, tedy přízraku, který zabíjí své oběti ve spánku, série postavena. Možná právě proto mě popálený muž s pěkně ostrou rukavicí navštěvoval nejvíce. Podvědomě jsem věděl, že právě on je toho schopný.

Chtěl jsem mu utéct… Ale nešlo to. Podlaha se měnila v tekutý písek, a když ne, tak se mi kolikrát stalo, že mě cosi otočilo a já běžel Freddymu přímo do náruče. Nevzpomínám si, jestli mě někdy v těchto snech „dostal“, ale s jistotou vím, že jsem se často budil, mokrý až na zadku, vystrašený a rozechvělý. Okamžitě jsem se přitulil ke zdi, mému ochrannému valu… a zavřel oči. Když totiž zavřete oči, bubáci zmizí. Věděl jsem to. A vím i dnes.

Když mi bylo zhruba deset, nastoupila na scénu náměsíčnost. První zkušenost je jak z nějakého filmu od Jamese Wana. Samozřejmě si z ní nic nepamatuji, ale z vyprávění rodičů mě mrazí ještě dnes. O to více se divím, že oni to vzali celkem s poklidem. Ano, nic jsem neudělal, nemluvil jsem nějakým dávno zapomenutým jazykem, nenadnášel jsem se ve vzduchu, ale uznejte, že když vaše dítě přijde zhruba o půlnoci do obývacího pokoje, u dveří „zamrzne“ a civí na vás prázdným pohledem, moc příjemné to není.

„Copak?“ ptala se údajně máma.

Nic. Zíral jsem jak tupá ovce, co jde na porážku.

„Jdi spát,“ poručila mi.

V tu chvíli jsem se na ni podíval. I když podíval… Prostě jsem na ni natočil hlavu. V očích a ve tváři jsem neměl jedinou emoci.

„Jdi spát,“ zopakovala a už se zvedala z křesla.

Jako duch jsem se prý otočil a klidně odešel k sobě do pokoje. Lehl si a přikryl se. Když mě rodiče o několik sekund později kontrolovali, tvrdě jsem spal.

Můj čtyřletý syn také v noci putuje. Kolikrát za námi přijde do obýváku, jenomže vždycky buď malinko pofňukává, nebo hlásí, že má žízeň, či prostě nechce být sám. Že by se ale otevřely dveře, on by v nich stál jak zombie a pak beze slova odešel, to jsem ještě nezažil.

Má náměsíčnost nebyla příliš častá, ale občas se stalo, že jsem se nepřítomně procházel po bytě. Nikdy jsem ale nic nezpůsobil, prostě jsem jen bloudil. Děsivá ovšem byla situace, kdy mě máma našla, jak v tomto stavu vyhlížím z okna v dětském pokoji. Vzhledem k tomu, že jsme bydleli ve čtvrtém patře panelového domu, tady veškerá legrace skončila. Rodiče okna zajistili. Pád z takové výšky by byl zajisté smrtelný.

Pravdou je, že někdy ve čtrnácti letech jsem s touláním po pokojích přestal. Myslím, že si naši oddychli. Já si z těchto nočních dobrodružství samozřejmě nic nepamatuji, když už na ně rodiče vzpomínají, většinou se smějí. Že jim ale bylo do smíchu už tenkrát, o tom pochybuji.

II

březen 2012

České Budějovice

Vždycky mě přitahovaly starší domy. Vlastně mě vábí všechno, co už má za sebou delší historii. Něco si pamatuje. Byt na Žižkově třídě v Českých Budějovicích jsem si tedy zamiloval okamžitě. Sice před lety prošel rekonstrukcí, ale do té majitelé příliš neinvestovali, prostě jen udělali to nejnutnější. Chodba domu byla celá zašedlá, potemnělá, rozsáhlý sklep vlhký a skutečně strašidelný, půda zanedbaná a posetá holubími výkaly. Součástí objektu byla také zahrada, ale tu lidská noha pravděpodobně nenavštívila už několik let. Příroda si zde žila vlastním životem, zkrátka kousek divočiny uprostřed krajského města.

Má přítelkyně, ke které jsem se stěhoval, byt kdysi zdědila po své babičce. Vyhovoval jí, ač byl vlastně velmi malý. Neměl ani 50 metrů čtverečních. Svým způsobem se jednalo o 1+1, avšak místnost bylo rozdělena překližkou, tudíž jsme měli obývací pokoj a ložnici zvlášť.

Zajímavostí je, že i když v domě bydlely další tři rodiny, s místními lidmi jsem se potkával jen málokdy. Dům působil velmi prázdně, osaměle, posmutněle… A to i zvenku. Jeho zevnějšek vlastně dokonale korespondoval s vnitřkem. Šeď a stáří.

První měsíce byly krásné. Aby ne, člověk si budoval nové hnízdečko, těšil se z každé maličkosti, žil jen pro toho druhého. Na problémy a hlouposti nebyl čas…

Tehdy se mi spalo dobře. Ani mi nevadil hluk z rušné ulice, kde každou chvíli projížděly trolejbusy a pokřikovali lidé vracející se z nějaké z nedalekých hospod. Bylo mi 25 let a užíval jsem si života, rozhodnutý, že mě jen tak něco nevykolejí…

Žižkova třída

4. května 2012

České Budějovice

Byl to nesnesitelný rachot, spíše bzukot. Už třetí noc za sebou mě probouzel. Nedokázal jsem zjistit, odkud ten nepříjemný zvuk vychází. Potichu jsem našlapoval po bytě a pátral. Zdálo se, že epicentrem je kuchyně, ale ač jsem prozkoumal každý centimetr čtvereční, nepřišel jsem na to.

Noční šmejdění mi nebylo příliš příjemné. Světlu v kuchyni vždycky trvalo několik vteřin, než naskočilo, takže člověk stál v místnosti chvíli v absolutní tmě. Ano, mohl jsem si rozsvítit v předsíni, ale nechtěl jsem budit přítelkyni, která zmíněný zvuk prozatím ještě nezaregistrovala. Dveře, které by ložnici od předsíně oddělily, jsme neměli, což mi ostatně také nebylo úplně po chuti. Hledět v noci do temnoty malé místnůstky, které dominovaly staré a PROSKLENÉ vchodové dveře… ne, to nebylo nic pro mě.

Zvuk ustal jako po lusknutí prsty. Ta úleva! Určitě to byla elektřina… Starý dům, staré rozvody… Potřebovaly by rekonstrukci, to mi bylo jasné, ale peněz jsme příliš neměli, takže to zatím nebylo na pořadu dne.

„Miláčku,“ ozvala se Eliška, když jsem lezl zpátky do postele, „kde ses toulal?“

„Probudil mě nějaký zvuk,“ zašeptal jsem. Cítil jsem, jak mi v tu chvíli přeběhl mráz po zádech. „Ty jsi nic neslyšela?“

„Ne. Vůbec nic…“

„Možná se mi to jen zdálo,“ odpověděl jsem. Věděl jsem, že lžu sám sobě.

Kolem čtvrté hodiny se ten úděsný bzukot vrátil. Jak nějaký otravný hmyz. Vyletěl jsem ze spaní, posadil se v posteli a zmateně se rozhlížel po místnosti, respektive po siluetách nábytku, nic víc vidět nebylo. Chvíli mi trvalo, než jsem pochopil, co se děje… Ten zvuk… Nenáviděl jsem ho!

Lehl jsem si na bok a zíral do tmy. Nechtěl jsem se zvedat, neměl jsem energii ani chuť dál pátrat po zdroji bzučení. Mohl mi vlézt na hrb.

Jenomže minuty utíkaly a mé rozrušení plynule přecházelo v agresivitu. Mírnou, ale nepopiratelnou. Praštil jsem demonstrativně pěstí do zdi. Musel jsem se tomu sám zasmát. Hluboká noc, kdy ani z ulice se neozývá jediný živáček a já čumím jak sůva a vybíjím si zlost na stěně vedle postele. Byla to hloupost, ale nějak jsem páru upustit musel.

S Eliškou to ani nehnulo. Naopak si malinko chrochtla a mně se v tu chvíli zvýšil tep. Rychlé a silné bušení srdce mě v následujících letech provázelo snad každou probdělou noc. Tehdy to pro mě ale byla novinka, která mě ještě více znervózňovala.

Uběhla další půlhodina a bzučení neustávalo. Měl jsem chuť Elišku probudit, dokázat jí, že máme v bytě problém. Když jsem ale viděl, jak andělsky odfukuje, neměl jsem to srdce vytrhnout ji ze snění. Ne, na tuto bitvu jsem byl sám.

Vylezl jsem z postele a opět se nasměroval do kuchyně. Ve tmě se zdála větší než za světla. Rozhodl jsem se, že nebudu rozsvěcovat. Sice mě to malinko děsilo, ale uklidňoval jsem se, že jsem dospělý. A dospělí na bubáky nevěří…

Snažil jsem se být co nejvíce potichu, ale podlaha chvílemi vrzala tak silně, že přehlušovala i to otravné bzučení. Připadalo mi, že sténá, soucítil jsem s ní.

Musela to být lednička… Co jiného? V předešlém bytě jsem měl starou chladničku, která nejrůznějšími zvuky neustále dávala najevo, že je před smrtí.

Jenomže v tomto případě to lednička nebyla. Když jsem ji otevřel, jen mírně vrněla. Byl jsem nešťastný. To nedokážu poznat, odkud vychází zvuk? Nechápal jsem a do pěti do rána jsem v posteli kroutil hlavou. Poté bzučení ustalo. Konečně jsem upadl do hlubokého spánku, ze kterého mě o hodinu a půl později vytáhl nekompromisní budík.

5. května 2012

České Budějovice

„To je noční proud,“ informoval mě druhý den odpoledne soused, který bydlel přímo nade mnou. „Ono to vždycky cvakne a pak to bzučí. S tím nic nenaděláte.“

Noční proud? Nezdálo se mi to. Ano, je to možné, ale proč bych měl pocit, že zvuk vychází přímo z bytu? „To bych ale spíš slyšel od jističů, ne?“ oponoval jsem.

„Přesně tak. Slyšíte to od jističů, dům je ale starý, platí tady již jiné zákonitosti,“ usmíval se ten chytrák.

„Jak dlouho tady žijete?“ vyzvídal jsem.

„Teprve dva roky. Koupil jsem byt po staré paní. Za pár šupů. Jsme sice takřka v centru, ale všichni ví, že tahle barabizna to bude mít za pár let za sebou…“

„To ale tedy není šťastná investice…“

„To fakt ne, příteli,“ vycenil na mě zuby a už si to štrádoval do schodů.

Tak noční proud…

Eliška o ničem nevěděla, když jsem jí později popisoval odpolední rozhovor se sousedem, jen zakroutila hlavou. „Ten člověk je divnej, od prvního setkání mi byl nesympatickej… A o tom jeho nočním proudu slyším poprvé.“

Všemocný internet ale radil, že tomu tak skutečně může být. Uklidnilo mě to. Na druhou stranu se mi moc nelíbila představa, že mě bzukot bude otravovat každou noc…

„Je mi jenom divné, že noční proud pouští až takhle později… někdy po půlnoci,“ řekl jsem Elišce u večeře. Podívala se na mě jak na malé děťátko. „To tě to pořád trápí? Chtěla bych mít tvé starosti.“

Byla zhruba hodina po půlnoci, když jsem zprudka otevřel oči. Ležel jsem na zádech, odkrytý, a tudíž celý studený. Ač byl květen, byt byl stále velmi chladný. Prostě jako staré stavení někde na vesnici.

Bzučelo to. Ze všech sil. A Eliška opět nic… Až mě to popudilo. Jak bylo možné, že to s ní ani nehne? To měla opravdu tak tvrdé spaní? Nejspíš ano, jinak to nebylo možné.

Tentokrát jsem nečekal, až mi dojde trpělivost. Ne, rovnou jsem vyskočil z postele a nasměroval se ke vchodovým dveřím, za kterými se nacházely jističe. Ty jističe, odkud se měl mnou milovaný zvuk ozývat.

Bylo to možné… Už v předsíni totiž bylo cítit, že je zde zvuk intenzivnější. Pomalu jsem vyndal svazek klíčů a opatrně jsem odemkl. Mobilem jsem posvítil na plechovou skříň a čekal úlevu. Ta se ale nedostavila. Na chodbě totiž zvuk slyšet vůbec nebyl. Žádný noční proud, byla to hloupost…

Co to tedy ale bylo? Elektrika ve zdech? V této oblasti jsem se vůbec nepohyboval, nevěděl jsem, co všechno staré dráty dokážou, ale tak nějak jsem tušil, že se neubírám správnými úvahami. Ne, byla to blbost… a vlastně jsem za to byl i rád, protože pokud by bzučely přímo dráty, nejspíš bych byl ještě nervóznější, že můžeme třeba vyhořet.

Vstoupil jsem zpátky do bytu a polil mě studený pot. Bzukot byl ještě silnější. Měl jsem pocit, že stojím uprostřed včelího úlu. Byl jsem přitom v předsíni. V předsíni, kde se nacházel jen malý botník, věšák na bundy a velké zrcadlo.

Zrcadlo… Nemohlo být něco za ním? Ne, další hloupost, pomyslel jsem si. Ale co kdyby… Cítil jsem se jak v nějaké povídce od Lovecrafta. Nakročil jsem do ložnice, ale po dvou krocích jsem zaváhal. Zrcadlo… Všechno je přece možné!

Třeba je v něm nějaký démon jako ve filmu Vládce temnot, posmíval se mi rozum. Zahnal jsem ho. Neměl jsem chuť na vtipy. Nevěřil jsem, že je v zrcadle peklo, ale bylo možné, že se něco nachází přímo za ním. Něco zapadlého, nějaká blbůstka… Možná i ty včely.

Přistoupil jsem k zrcadlu a hleděl na sebe. Měl jsem kruhy pod očima a u nosu mi rašilo akné. Nebyl to pěkný pohled. Určitě za to mohly ty noční starosti!

Z ložnice se ozvalo jemné zasténání. Zatímco já jsem si lámal hlavu s problémem jak z nějakého amerického hororu, přítelkyně si spokojeně spala. Bůhví, co se jí zdálo. Opět jsem pocítil bodnutí žárlivosti.

Uchopil jsem rám zrcadla, podíval se sám sobě do očí a bojoval se zvláštním strachem, který mě začal obklopovat. Za mnou byla vidět temná kuchyně, nesvítil jsem v ní. Pohled přes zrcadlo do té tmy mě z nějakého nepochopitelného důvodu znervózňoval. Vzpomněl jsem si na své dětství, kdy jsem se před strašidly schovával tak, že jsem si lehl obličejem ke zdi.

Zrcadlo bylo těžší, než jsem očekával. Vlastně bylo tak těžké, že jsem ho úplně zvednout nedokázal, ale alespoň jsem malinko nadzvedl ode zdi. Dostatečně na to, abych za ně mohl nahlédnout. Co jsem viděl? Nic… Holou zeď, nic zatoulaného.

Nevím, jestli jsem cítil úlevu, nebo zklamání. Nejspíš ve mně bojovalo obojí. Když jsem ale ulehal do postele, byl jsem pevně rozhodnutý, že tu záhadu vyřeším. Co nejdřív… Bál jsem se o své duševní zdraví. Tu noc jsem nakonec opět usnul poměrně rychle. Dá se říct, že až spokojeně. Ráno jsem nic zvláštního neslyšel, nebýt rušné ulice, byla by to nádhera.

Žižkova třída

6. května 2012

České Budějovice

Druhý den jsem si domů pozval kamaráda, kterému nikdo neřekl jinak než Psycho. Byl to totiž člověk, který byl posedlý všemi možnými horory, béčkovými filmy a vůbec prapodivnými zálibami. Já si ho ovšem domů vzal z jiného důvodu – věděl jsem, že mezi jeho koníčky patří také elektřina. Jakkoliv to zní zvláštně, protože Psycho byl archeolog, něco jako Indiana Jones, jen bez bičíku a bouchačky. Když o tom tak přemýšlím, tak tato profese k němu dokonale padla. Vzp omínám si, s jakou láskou opečovával kostry nalezené na Piaristickém náměstí v Českých Budějovicích, kde se konal archeologický výzkum.

„Od mrtvých se musíme učit. Oni jsou klíčem,“ vždycky povídal.

„Nezlobí se, když je stěhujete z místa jejich posledního odpočinku?“ narážel jsem na Piaristické náměstí.

„Nezlobí,“ usmál se.

Večer jsme vypili několik piv, dali si pár panáků a já každou minutu očekával, že se ozve bzukot. Že včely opět opustí svůj úl. Vyrazí zaútočit na mé nervy.

Jenomže byly už dvě hodiny po půlnoci a nic se nedělo.

„Kluci, jdu spát,“ oznámila nám Eliška. Nebylo se čemu divit, ráno vstávala do práce, stejně jako my všichni.

Psycho se také zvedl. „Véno, díky za pivka, příště bude párty u mě,“ oznámil mi.

Nějaká párty mě nezajímala. Zajímalo mě, co mi sakra bzučí v bytě.

„Počkej ještě chvíli, mám tu poslední kousky, byla by škoda je nevypít.“

„Když jinak nedáš,“ usmál se Psycho.

Ve čtvrt na čtyři vytuhl. Seděl opřený o gauč a spokojeně odfukoval. O pět minut později se ozval bzukot. Vyletěl jsem jak čertík z krabičky. Přiskočit jsem k němu a začal s ním cloumat.

„Co je?“ zareagoval popuzeně. Oči ani neotevřel.

„Slyšíš to? Slyšíš?“ drmolil jsem.

„Slyším leda prd,“ zachechtal se a o sekundu později si chrápnul.

Ještě jednou jsem do něj strčil, ale věděl jsem, že je to marné.

„Tobě už zpívají maximálně tak andělíčci v hlavě, co?“ řekl jsem mu a odešel do ložnice. Na chodbu jsem se vykašlal. Věděl jsem, že nic nenajdu.

Tentokrát mi trvalo snad půl hodiny, než jsem zabral. Hlava se mi motala a začínala se ozývat žáha. Uprostřed týdne ideální stav.

Když jsem se ráno probudil, Eliška s Psychem už byli pryč. Zanechala mi textovku, že ho vzbudila a odvezla domů. V jedenáct dopoledne mi mobil zapípal znovu, tentokrát to byl Psycho. Děkoval mi za pěkný večer a za to, že si musel vzít dovolenou. Dotázal jsem se ho, zda ho v noci nebudilo bzučení. Odpověděl mi, že mi bzučí leda v hlavě. I to bylo možné. Popravdě mě to už napadlo… a malinko vystrašilo.

11. května 2012

České Budějovice

S Psychem jsem to každopádně nevzdal. Byl pátek, ideální den na další alkoholový dýchánek, který mi posloužil jako zástěrka. Možná si říkáte, proč jsem se svého kamaráda nezeptal rovnou, odpověď je jednoduchá – měl jsem obavy, aby si o mně nemyslel něco nepatřičného. Stačilo, že už Eliška na mě občas koukala s nedůvěrou a soused z horního patra se mi takřka vysmíval.

Zkrátka jsem chtěl, aby byl u toho, až se bzukot ozve. A tak se také stalo, ačkoliv o tom vlastně nejsem dodnes tak úplně přesvědčený.

Opět jsme pili do rána. V domácím kině nám buráceli Deep Purple, Ritchie Blackmore zrovna mlátil kytarou o pódium, když mě probudilo, jak slintám. Jak jsem jen v tom rámusu mohl usnout? Ale nebyl jsem sám. Psycho spal vedle mě. Kde je Eliška, vířilo mi hlavou. Na bzučení jsem si ani nevzpomněl, bylo mi špatně, opět jsme to přehnali, ale s Psychem to nešlo jinak. Jestli byl v něčem lepší než v archeologii, bylo to pití. Rok od roku se zlepšoval, jak sám říkal, tvrdě na sobě pracoval. Já už jeho tempo nezvládal.

Odpotácel jsem se na záchod. Okem jsem zahlédl Elišku, jak je zachumlaná v posteli. Oddechl jsem si, vypadala jak spokojený andílek. Až v kuchyni jsem si uvědomil, že cosi skutečně opět bzučí. Měl jsem vztek. Ne, žádný parazit mi nebude narušovat noční pohodu! V noci se spí, nebzučí se. Debilní včely. Měl jsem toho po krk.

Vymočil jsem se a rozhodně kráčel za Psychem. Tentokrát ho probudím, měl jsem jasno. A opravdu! Otevřel na mě jedno oko a celkem klidným hlasem se zeptal, o co mi jde.

„Slyšíš to?“ zakřičel jsem takřka. Zdálo se mi, že bzučení nabralo na obrátkách. Že je hlasité jak lodní siréna.

„Jo, slyším,“ odfrkl a oko opět zavřel.

„Je to strašné, viď?“

„To teda je,“ pokýval souhlasně hlavou, aniž by oči otevřel. „Posloucháš hrozné vykopávky. Také bys mohl objevit hudbu mladší, než jsi ty.“

Jakou hudbu? Dožral mě! „Mluvím o tom bzukotu! Copak to neslyšíš?“ zvýšil jsem hlas.

„To je jen nekvalitní nahrávka. Vždyť ti říkám, že je to stoletý. Co bys chtěl.“

„To není v té nahrávce,“ zahřímal jsem. Elišku jsem naštěstí neprobudil, tu nevzbudilo nikdy nic.

Psycho na mě zíral. Měřil si mě pohledem, cítil jsem, jak se do mě ta jeho očka zapichují. Nevím, jak to dokázal, ale vypadal střízlivě. Na rozdíl ode mě, já měl co dělat, abych zůstal na nohách.

„Chováš se jak blázen. Žádný bzukot neslyším…“

„Pojď sem,“ řekl jsem a chytil ho za ruku. Vymrštil se ze sedačky a následoval mě do předsíně. Kdyby se probudila Eliška, asi by se jí naskytl celkem komický pohled. Dva dospělí chlapi se v noci vodí za ruce…

„Už to slyšíš?“ zeptal jsem se v předsíni. „Mám pocit, že něco bzučí za tím zrcadlem…“

„Ve stěně, viď.“

„Jo, přesně tak. Budí mě to už plno nocí, nevěděl jsem, jestli už nejsem paranoidní. Je to hrozně otravné. Nemůže to být elektrické rozvody?“

Podíval se na mě jak na pitomce. „Už to nepí,“ zasmál se.

„Takže dráty to být nemohou?“

„Jako že by vyluzovaly nějaké zvuky?

„Přesně tak. Musí být fakt staré. Celý ten dům je starý…“

„…už by mohl být prohlášen národní památkou,“ navázal Psycho.

„To teda, vlastně to stáří cítím ve vzduchu, všude,“ zamyslel jsem se. Psycho mě sledoval. Nevěděl jsem, co se mu honí hlavou, ale nejspíš se snažil zůstat kamarádem.

„Ukaž, zvedneme to,“ pokynul směrem k zrcadlu.

„Paráda, moc díky,“ ulevilo se mi.

Chytili jsme jej za rám a nadzvedli. I Psycha překvapilo, jak těžké bylo. „Stará poctivá práce, to není žádný diskont,“ komentoval to.

„Máš také divný pocit, když se v noci díváš do zrcadla?“

„Já se po nocích do zrcadel nedívám, nejsem takový narcis,“ dusil v sobě smích.

„Vlez mi na záda.“

„Místo abys mi poděkoval, že tady v sobotu nad ránem dřu, mi nadáváš. To seš teda kámoš,“ hudroval, když jsme zrcadlo opírali o druhou stěnu. Byli jsme rádi, že to máme za sebou. Neuměl jsem si představit, jak ho dáme zpátky.

„A co teď?“ zeptal se mě opatrně.

„Teď najdeme zdroj toho bzučení…“

Podíval se na mě a jen pokrčil rameny.

Na zdi nic zvláštního nebylo, což už jsem věděl z dřívějška. Mohlo být něco ve zdi? Přemítal jsem, jak tlustá může být. Přitiskl jsem k ní ucho a poslouchal. Bzučelo to, jako by uvnitř skutečně lezl roj včel. Zamrazilo mě. Je možné, aby se tam usadili třeba sršni?

Psycho se přidal. Chvíli byl nehnutý, pak jen pokrčil rameny.

„Budu se tam muset probourat,“ konstatoval jsem.

Můj společník na mě vytřeštil oči. „Teď? Zbláznil ses?“

„Jo, teď.“

„Véno, jsi šílenej. Kašli na to, pojď si dát radši panáka…“

„Ne, probouráme se!“ byl jsem rozhodnutý.

„Leda k sousedům.“

Sousedé… Vedlejší byt byl prázdný, což byla škoda. Třeba i z vedlejší místnosti by byl bzukot slyšet. Pak by bylo jasné, že problém je ve stěnách. „Nikdo tam nežije,“ odpověděl jsem.

„A nenapadlo tě, že ten zvuk může vycházet z toho bytu?“

Popravdě napadlo, ale nevím proč… nevěřil jsem tomu.

„To zjistíme, až se probouráme.“

Chytil mě za rameno. „Já odcházím, je už dost hodin. Bourej si, co chceš, ale asi bys to nejdřív měl probrat s Eliškou. Pořád ještě je to její byt, myslím, že by se jí moc nelíbilo, kdybys jí ho změnil v kůlničku na dříví.“

Otevřel mi oči. Jak jsem mohl být tak sobecký? Když opomenu fakt, že jsem chtěl v sobotu nad ránem mlátit do zdi, musel jsem přijmout pravdu, že ten byt nebyl můj. Byl Elišky. Bez jejího souhlasu nebylo správné postupovat takto radikálně…

12. května 2012

České Budějovice

Eliška samozřejmě nechtěla o sekání do zdi ani slyšet. Vybalil jsem to na ni při obědě, který jsme si dávali v nedaleké hospůdce. Byla už jedna hodina odpoledne, zatímco ona kmitala od osmi od rána, já se probral až několik minut po poledni.

„Ne, prostě ne. Co bys tam chtěl najít?“ ptala se s přimhouřeným okem. Vypadala komicky, ale v tu chvíli nebylo radno to komentovat.

„To šílené bzučení…“

„Dej už s tím pokoj,“ vyštěkla, až mě to překvapilo.

„Pokoj? Ty si spokojeně spíš, ale mě to ničí. Chápeš to?“

„Ale já fakt nic neslyším. V tom bytě žiju několik let a nikdy v něm žádný problém nebyl.“

„Protože spíš jako dřevo…“

„To není vtipný,“ ucedila a napila se malinovky.

„Nebýt Psycha, už bych do zdi mlátil dnes nad ránem.“

Málem vyprskla, věděla, že nežertuju. „To bys dostal do huby!“

„Co když tam ale skutečně něco je? Co když jsou tam sršni? Včely? Já nevím, prostě něco… Je to starý barák, nevíš, jestli není něco mezi stěnami.“

„Nic tam není! Dej už s tím pokoj. Jestli máš v noci problém, dej si špunty do uší,“ odsekla. Dala mi najevo, že tady diskuze končí.

Ale já jsem také tvrdohlavý. „Až mi dojde trpělivost, tu zeď zbourám a…“

„…pak si hledej nové bydlení,“ odsekla.

Ten den jsme spolu takřka nemluvili. To byla celá ona. Zamračila se, potáhla závojem nepřístupnosti a pravděpodobně by s ní nehnula třetí světová válka. Miloval jsem ji, ale tyhle stavy byly občas sakra náročné.

Večer jsem si pustil sedmičku Halloweenu a snažil se přijít na jiné myšlenky, ale nešlo to. Jednak je ten film vážně strašný a jednak mě ničilo, že mě čeká další probzučená noc.

Ta se ale nakonec nekonala… Bylo ticho. Alespoň tedy myslím. Dnes tuším, co za to mohlo. Eliška nemohla usnout, házela sebou ze strany na stranu, a nakonec se uchýlila ke čtení. Čekal jsem, kdy to začne… Kdy se včely probudí a vyrazí do útoku. Kdy jí konečně dají sežrat její lhostejnost. Ale asi si vybraly dovolenou. Anebo byl jejich záměr podstatně propracovanější. Třeba mě chtěly zničit po psychické stránce. Věděly, že když se neozvou, a Eliška je tudíž neuslyší, jenom to u ní prohloubí přesvědčení, že magořím. Řekl bych, že se jim to povedlo.

13. května 2012

České Budějovice

O den později jsem opět potkal na chodbě souseda chytrolína. Sestupoval ze schodů a usmíval se na mě tím svým ironickým obličejem. „Tak co, ještě vás budí noční proud?“ ptal se posměšně.

„Ano,“ odpověděl jsem stroze.

„Je to prevít, co?“

„Jak je možné, že se spouští jen někdy?“ zeptal jsem se. „Jsou noci, kdy se nic neděje.“

„Každou noc se něco děje, příteli,“ odpověděl a bez rozloučení zmizel dole v průchodu.

Zůstal jsem stát na chodbě, svíral chladné zábradlí a přemítal. Opravdu blázním? Dělám z komára velblouda? Víte, můžete být o své duševním zdraví naprosto přesvědčeni, ale takové situace vás stejně dříve či později začnou nahlodávat. Jako když se do vás zakousne malá krysička. Nejdříve jemně, poté bolestivěji.

Chtěl jsem se jít projít do města, Eliška byla opět v práci, ačkoliv byla neděle, takže jsem se doma nudil. A vlastně mě i znepokojovalo, že bych v tom bytě měl být sám.

Místo procházky jsem se ale rozhodl, že se seznámím se správcem domu. Byli jsme sousedy, proto se zdvořilostní návštěva nabízela. Samozřejmě mě vůbec nezajímal, ale mohl vědět některé užitečné informace, mohl přede mnou vytahat ze skříně některé kostlivce tohoto domu.

Zamířil jsem tedy o patro níž, kde bydlel. Se zatajeným dechem jsem zazvonil a čekal. Když se několik sekund nic nedělo, cítil jsem, že se mi ulevilo a už jsem se připravoval k odchodu. Zaslechl jsem však šouravé kroky a po chvíli slyšel odemykání zámků. Měl jich snad pět.

Byl to mladý muž. Vitální a vlastně nesmírně sympatický, ačkoliv ve mně vzbuzoval zvláštní pocity. Jako by se jednalo o člověka, který něco skrývá, nebo má jen nasazenou masku. Oči se usmívaly, ale za nimi se skrývalo něco prohnilejšího. Ale těžko říct, mohla jen pracovat má představivost. Paranoia pomaličku zatínala drápy. Bolelo to o to víc, že jsem si to uvědomoval.

„Dobrý den, rád vás vidím,“ usmál se.

„Dobrý den, omlouvám se, že ruším takhle v neděli,“ zakoktal jsem se. „Ale říkal jsem si, že bych se s vámi rád seznámil. S některými sousedy už jsem si ruku podal, s vámi ještě ne, což je vzhledem k vašemu postavení v tomto domě nepřípustné.“

Mluvil jsem jak aristokrat z nějakého starého filmu s Vincentem Pricem v hlavním roli. Musel jsem se té myšlence zasmát.

„To je od vás velmi milé,“ řekl a podal mi ruku. „Já jsem Hynek.“

„Václav,“ zareagoval jsem a pevně mu ruku sevřel. Skoro jsem se zastyděl, protože jsem to přehnal. Jako bych si s ním chtěl poměřovat pindíka, jak se tak říká.

Čekal jsem, že mě pozve dál, ale nic se nedělo. Nabídka nepřišla. Stáli jsme tam jak dva trotlové a usmívali se na sebe.

„Ještě něco, Vašku?“ zeptal se.

„No, vlastně ano,“ vysoukal jsem ze sebe. „Nemáš třeba chvilku? Neruším tě?“

Skoro už jsem si zouval boty, ale on stál dál jako socha s tím svým úsměvem. „Povídej,“ řekl stroze.

Aha, budeme si povídat na chodbě, jak malé děti, pomyslel jsem si a na zádech pocítil kapičku potu. Neměl jsem rád tyto trapné situace. Opravdu jsem vždycky začínal koktat a pleskat nejrůznější hlouposti, za které jsem se později styděl.

„Tento dům… Víš o něm všechno?“ vznesl jsem dotaz.

„Co tím myslíš?“

„Jeho historii…“

„Je to starý dům.“ To bylo vše. Děkuji, pane génie, to by mě nenapadlo.

„Já vím, ale víš třeba, kdo byli jeho původní majitelé, nájemníci?“

„Jestli pátráš po nějakém tajemnu či tak podobně, tak tě zklamu, nemám zprávy, že by se tu někdy konaly nějaké sabaty, pekelné rituály či by někdo uctíval kult Cthulhu. Je to jen nudný barák, který má to nejlepší za sebou. A vzhledem k tomu, že nikdo nechce platit víc do fondu oprav, tak to bude jen a jen horší. Jednou nám to tady spadne na hlavu.“

„Proč nechtějí platit?“

„Protože je to klasika. Myslí si, že když spadne dům, jejich byt přežije. Že je děravá střecha, to nikoho nezajímá, proč by. Jejich bydlení se to přímo nedotýká. A sklepy? Chceš vidět sklepy? To bude zážitek,“ rozohnil se.

Vlastně ano, chtěl jsem viděl sklepy. Znal jsem sice naši kóji, ale další sklepní prostory byly před mými zraky uzamčeny.

„Tak jdeme na to,“ prohlásil, nazul si gumové pantofle, z věšáku u dveří sejmul svazek klíčů a vyrazil. „Mimochodem Eliška také nechce navýšit poplatky. Měl bys jí promluvit do duše, jestli tady chceš ještě nějaký ten rok bydlet,“ zasyčel na schodech.

Vlastně jsem byl den co den přesvědčenější, že tady bydlet opravdu nechci!

Dole v průchodu se důvěrník zastavil. Zavřel oči a nasál vzduch. „Cítíš to?“ zeptal se.

Něco jsem skutečně cítil, ale nedokázal jsem poznat, o co se jedná.

„Plíseň,“ vyhrkl. „Cítíš plíseň. Celý dům je jí prolezlý.“

Celý dům je jí prolezlý… Tato slova mi v hlavě rezonovala ještě dlouhé týdny. Co zkaženého bylo ve zdech této budovy nacházející se tak blízko centra Českých Budějovic?

Už jen samotný vchod do sklepa byl děsivý. Jestliže dům vypadal staře, podzemí bylo jak ze středověku. Vždycky jsem měl husí kůži, když jsem přistupoval k naší kóji. Možná to podporoval fakt, že jsem byl zvědavý, co se nachází za masivními dveřmi nedaleko. Popravdě jsem kolikrát zkoušel, zda nejsou náhodou odemčeny. Nikdy nebyly. Ty dveře mě nějaký způsobem přitahovaly. Připomínaly mi vstup do středověké mučírny, někam, kde není radno se příliš zdržovat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Insomnie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.