This Is Going to Hurt

Copyright © Adam Kay, 2017

Translation © Jan Kozák, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN 978-80-7565-307-9

Věnuji Jamesovi

za jeho váhavou podporu

a sobě,

bez nějž by tato kniha

nikdy nevznikla.

Poznámka:

S ohledem na soukromí přátel a kolegů, kteří by asi nechtěli být poznáni, jsem upravil různé osobní detaily. A v zájmu zachování mlčenlivosti jsem změnil klinické informace, které by mohly vést k identifikaci pacientů, pozměnil jsem data 1 a anonymizoval jména. 2

Ačkoli čert ví proč – teď už mi stejně nemohou vyhrožovat odebráním licence.

1 Pracoval jsem na spoustě porodních oddělení a   lidé si většinou pamatují , kdy se jejich děti narodily .

2 Většinou jsem používal jména vedlejších postav z  Harryho Pottera , abych nahradil jednu právní noční můru jinou.

Úvod

V roce 2010, po šesti letech studia a dalších šesti letech strávených na odděleních, jsem rezignoval na svou práci lékaře v systému státní zdravotní péče. Rodiče mi to stále ještě neodpustili.

Abyste věděli, Britové tento systém státní zdravotní péče zbožňují. Je to naše absolutní pýcha a radost. Představte si nás jako rodinu, co bydlí támhle na ulici a má veterána z roku 1940. Jezdí na olovnatý benzín, znamení o změně směru jízdy dáváme vystrčením ruky z okna a motor startujeme klikou vepředu – ale všechno pořád funguje. V naší rodině je tomu tak po mnoho generací a lidé se sjíždějí ze všech koutů světa, aby to obdivovali. (Připouštím, že sami si takové auto nikdy nepořídili, jen ho obdivují.) Můžete nám vysvětlovat do omrzení, že existují nové modely aut, co jezdí mnohem rychleji, s nízkou spotřebou paliva, nebo mají ve svých útrobách ty nejnovější technologie. Zároveň můžete podotknout, že za ty peníze, které vynakládáme na udržení naší staré rachotiny v provozuschopném stavu, bychom si mohli každý rok koupit celý vozový park zbrusu nových fár, ale nikdy nás nepřesvědčíte, abychom se změnili. Není to otázka logiky, není za tím ani nostalgie – nýbrž láska.

Britský systém státní zdravotní péče byl založen v roce 1948 na třech zásadách, které platí dodnes: vyhovuje potřebám veškeré populace, služby jsou pacientům poskytovány zdarma a léčba probíhá v souladu s klinickou potřebou, aniž by se odvíjela od platební schopnosti toho kterého klienta.

V roce 2015 se ministr zdravotnictví, z důvodů víceméně neznámých, rozhodl vést válku proti britským mladším lékařům. Oznámil, že s nimi uzavírá novou smlouvu – smlouvu, která bude mít závažný dopad na jejich pracovní podmínky, a přímo tak ovlivní bezpečnost pacientů. S něčím takovým by nikdy žádný lékař nesouhlasil. A protože vláda odmítla vyjednávat a zdánlivě se žádná jiná možnost na obzoru nerýsovala, lékaři se zdráhavě usnesli, že vstupují do stávky.

Vládní propagandistická mašinérie se rozjela na plné obrátky a neustále veřejnosti opakovala, že doktory žene do stávky chamtivost a svými požadavky za vyšší platy vydírají zemi. A protože lékaři pořád museli vykonávat svoji práci a měli málo času a energie na to, aby překrouceným, falešným argumentům vlády oponovali a objasnili svoje stanoviska, uvěřila celá země tomu, co jí vláda podsouvala. Nakonec, a s obrovským demoralizujícím dopadem, byla lékařům nová smlouva vnucena.

Sledovat ten průběh událostí bylo skutečně srdcervoucí. Chtěl jsem něco udělat, nějak se pokusit o obnovení rovnováhy, a tak jsem vytáhl deníky, které jsem si dříve vedl v práci a které jsem půl desetiletí tajně uchovával na dně své kartotéky. Když se veřejnosti ukáže, v čem spočívá každodenní doktorská řehole, třeba si uvědomí, jak je postoj britské vlády absurdní – nebo ne?

Když jsem si znovu pročítal všechny své poznámky – ty legrační a banální věci, všechna ta cizí tělesa v otvorech a nesmyslné, malicherné požadavky byrokracie –, vybavovaly se mi ty hodiny tvrdé dřiny i to, jak se práce služebně mladšího lékaře těžce podepsala na mém životě. Stresy a napětí, které se mi dnes zdají neúnosné a zbytečné, jsem tehdy pouze přijímal jako nedílnou součást své práce. Britský systém státní zdravotní péče je tak absurdně přetížený a podfinancovaný, že všichni profesionální zdravotníci musí pracovat daleko nad rámec svých povinností, aby udrželi celý systém v chodu. Před mýma očima se na těch stránkách míhaly takové věci, že bych ani brvou nehnul, kdybych najednou narazil na záznam typu „přeplaval na Island na prenatální kliniku“ nebo „dnes musel sníst helikoptéru“.

Takže tady jsou: deníky, které jsem si vedl v době svého působení ve státním zdravotnictví, všechny ty bradavice na genitáliích apod. Dočtete se, jaké to bylo makat na frontové linii, jak to tisícerými způsoby poznamenávalo můj osobní život a jak už to jednoho strašného dne bylo na mě příliš. (Omlouvám se za vyzrazení děje, ale i na Titanic jste se dívali s vědomím, jak to celé dopadne.)

Současně vám budu pomáhat s luštěním doktorské hantýrky a ke každé práci dodám nějaké ty bližší informace. Nehodím vás prostě do studny, jako se to stalo mně onoho prvního dne, když jsem nastoupil na místo služebně mladšího lékaře, a nebudu očekávat, že přesně víte co dělat.

1

Mladší sekundář

Rozhodnutí pracovat v medicíně je něco podobného, jako když vám začátkem října přijde dopis, že se máte rozhodnout, jaké menu byste chtěli mít na firemním vánočním večírku. Nepochybně vsadíte na jistotu a vyberete si kuře, a tak je víc než pravděpodobné, že vše bude v pořádku. Jenomže co když někdo den předtím umístil na Facebook příšerné video o velkochovu a vy se nechtěně stanete svědkem masového upalování zobáků? Co když v listopadu zemře kolega Morrissey a vy z úcty k němu zanevřete na svůj zvyk, který až dosud sestával prakticky jenom z konzumace masa? Co když si uženete celoživotní alergii na smažené řízečky? Konec konců nikdo neví, co bude mít k večeři za šedesát dní.

Každý britský lékař rozhoduje o své dráze v šestnácti, dva roky předtím, než ze zákona smí pořídit foto svých genitálií. Když v maturitním ročníku usednete do lavice a skládáte vyšší závěrečnou zkoušku, abyste mohli na vysokou, znamená to počátek dráhy, která pak stále pokračuje a pokračuje, dokud nejdete do penze nebo nezemřete, a pokud Janet z nákupního oddělení, proti všem pravidlům firemního vánočního večírku, nevymění vaše kuře za svůj oblíbený grilovaný sýr halloumi.

V šestnácti se vaše důvody, proč hledat uplatnění v medicíně, obvykle odvíjejí od vět typu: „Máma je doktorka/táta je doktor,“ „Líbí se mi Ordinace v růžové zahradě“ nebo „Chci vyléčit rakovinu“. První dva důvody jsou směšné a důvod číslo tři by byl – při troše upřímnosti – zcela v pořádku, nebýt skutečnosti, že tímhle se nezabývají doktoři, nýbrž vědci ve výzkumu. Navíc je docela nefér chtít po někom, aby dodržel své slovo dané v tomhle věku; dalo by se to přirovnat k prohlášení, že obrázek „Chci být kosmonautem“, který jste namalovali v pěti letech, je závazný právní dokument.

Já osobně si nevzpomínám, že bych se pro medicínu někdy aktivně rozhodl. Spíše to bylo takové výchozí nastavení pro můj život – jako vyzváněcí tón marimba, standardní fotka hor na pracovní ploše počítače. Vyrůstal jsem v židovské rodině (ačkoli židovství se tu týkalo většinou jen jídla), chodil jsem na školu, která v podstatě funguje jako továrna na doktory, právníky a členy kabinetu, a můj táta byl doktor. Bylo to zkrátka napsané na všech zdech.

Vzhledem k tomu, že počet zájemců desetkrát převyšuje kapacitu lékařských fakult, je třeba udělat se všemi uchazeči pohovor a místo získají jen ti, kteří si u křížového výslechu vedou nejlíp. Předpokládá se, že u maturity získají všichni kandidáti samé jedničky, takže univerzity vlastně svá rozhodnutí staví na neakademických kritériích. Dává to samozřejmě smysl: lékař musí být pro svou práci psychicky stavěný – musí se umět rozhodovat pod neskutečným tlakem, sdělovat špatné zprávy zničeným příbuzným a denně se vypořádávat se smrtí. Musí mít něco, co se nedá našprtat zpaměti ani klasifikovat známkami: skvělý doktor musí mít veliké srdce a rozšířenou srdečnici, kterou proudí obrovská kvanta soucitu a lidské laskavosti.

Nebo si to aspoň myslíte. Ve skutečnosti se lékařské fakulty o nic z toho ani v nejmenším nezajímají. Dokonce si ani neověřují, zda snesete pohled na krev. Místo toho se zaměřují na mimoškolní aktivity. Jejich ideální student je kapitánem dvou sportovních týmů, vítězem okresní plavecké soutěže, kapelníkem mládežnického orchestru a redaktorem školních novin. V podstatě jde o soutěž Miss sympatie s tím rozdílem, že se zde neuděluje šerpa. Najděte si jakéhokoli slavného doktora na Wikipedii a dočtete se: „Prosadil se jako vynikající ragbista v mládežnických soutěžích. Vynikal jako běžec na dlouhé tratě a v posledním ročníku studia působil jako asistent kapitána atletického týmu.“ Tohle je konkrétní popis jistého dr. Shipmana, snad se tedy navzájem odlišují a není to až tak neměnný systém.

Na Imperial College v Londýně se spokojili s tím, že jsem absolvoval osmiletý cyklus hry na piano a saxofon, což mi spolu s několika nepříliš vyvedenými divadelními recenzemi pro školní časopis zajistilo dokonalou kvalifikaci pro život na nemocničních odděleních. A tak jsem si v roce 1998 sbalil věci a vyrazil na ošidnou šestimílovou cestu z Dulwiche do South Kensingtonu.

Jak si asi umíte představit, nastudovat lidskou anatomii a fyziologii do nejmenšího detailu plus všechny možné způsoby jejího selhání je úkol vpravdě kolosální. Ale to vzrušení při vědomí, že se stanu jednoho dne doktorem – ta velká věc, že si doslova změníte jméno jako superhrdina nebo mezinárodní zločinec –, mě během těch šesti dlouhých let pohánělo stále vpřed za dosažením mého cíle.

A pak to přišlo – stal jsem se mladším lékařem. 3 Mohl bych vystoupit v pořadu Mastermind jako soutěžící se specializací na „lidské tělo“. Doma u televize by všichni křičeli, že jsem si vybral moc široké a obsáhlé téma a že jsem si měl raději zvolit něco jako „aterosklerózu“ nebo „vbočený palec“, ale mýlili by se. Byl bych tu soutěž vyhrál.

Konečně nadešla chvíle, abych nastoupil na oddělení vybavený všemi těmi vyčerpávajícími znalostmi a začal uvádět teorii do praxe. Nemohl jsem být natěšenější. A tak to pro mě byl docela šok, když jsem zjistil, že čtvrtinu života jsem strávil na lékařské fakultě a ta mě ani vzdáleně nepřipravila na jekyllovsko-hydeovskou existenci mladšího sekundáře. 4

Přes den se dala práce ještě zvládat, i když byla dost ubíjející a časově náročná. Každé ráno se dostavíte na vizitu, kdy celý váš lékařský tým obchází všechny pacienty na oddělení. Ploužíte se za nimi jako zhypnotizované káčátko, s hlavou starostlivě nakloněnou na stranu, a zapisujete si všechny výroky svých nadřízených – objednání na MRI, doporučení na revmatologii, poslání na EKG. Pak strávíte zbytek pracovního dne (plus obvykle další čtyři neplacené hodiny) plněním všech těch desítek a někdy i stovek úkolů – vyplňováním formulářů, telefonováním. V podstatě jste poněkud glorifikovaný osobní asistent. Což není zrovna to, na co jste se na škole tak tvrdě připravoval, jenže co chcete dělat.

Když ale děláte na noční směny, připadá vám Dante jako Disney – byla to jedna nekončící noční můra, kdy jsem litoval i jen pomyšlení na to, že jsem svou přípravu možná někde podcenil. Na noc dostane mladší sekundář malý pager, kterému se láskyplně říká „pípátko“, a spolu s ním odpovědnost za každého pacienta v nemocnici. A že je jich sakramentsky hodně. Noční starší sekundář a ordinář se zdržují dole na pohotovosti, kde prohlížejí a přijímají pacienty, zatímco vy působíte nahoře na odděleních a plujete s lodí sami. S lodí, která je obrovská a v plamenech a se kterou vás nikdo doopravdy neučil plout. Učili vás, jak se vyšetřuje pacientův kardiovaskulární systém, znáte fyziologii koronární vaskulatury, jenže i když dobře rozpoznáte každý znak a příznak infarktu, je velice obtížné ho napoprvé zvládnout.

Pípá vám oddělení za oddělením, sestra za sestrou s jedním nouzovým případem za druhým – nikdy to nepřestane, takhle to běží celou noc. Vaši služebně starší kolegové prohlížejí na pohotovosti pacienty s konkrétními problémy, jako je zápal plic nebo zlomená noha. Vaši pacienti jsou podobně naléhavé případy, ale jsou to hospitalizovaní pacienti, což v prvé řadě značí, že už jim něco závažného je. Je to jako „udělej si vlastní burger“: příznaky navrstvené na potížích, co se vrství na nemocech. Vidíte pacienta se zápalem plic, kterého přijali se selháním jater, nebo pacienta, který si zlomil nohu pádem z lůžka při dalším epileptickém záchvatu. Fungujete jako jednočlenné, mobilní a v podstatě neškolené pohotovostní oddělení, mácháte se v tělních tekutinách (a ne zrovna těch, co by vám byly po chuti), prohlížíte nekonečný příval znepokojivě nemocných pacientů, o které ještě před dvanácti hodinami pečoval celý tým lékařů. A najednou toužíte po tom šestnáctihodinovém papírování. (Nebo v ideálním případě po nějakém kompromisu, po práci, která odpovídá vašim schopnostem, aniž by za nimi dalece zaostávala nebo je mohutně přesahovala.)

Jste v dobře známé situaci – buď se utopíš, nebo budeš plavat. A vy se musíte naučit plavat, jinak se s vámi utopí spousta pacientů. A mně to všechno i přesto připadalo jaksi zvráceně vzrušující. Ano, byla to hrozná dřina, ty odmakané hodiny určitě hraničily s nelidskostí a viděl jsem zcela jistě věci, z nichž mám dodnes na sítnicích jizvy – ale byl jsem doktor.

Úterý 3. srpna 2004

Den první. H 5 mi připravil obědový balíček. Mám nový stetoskop, 6 novou košili a novou e-mailovou adresu: atom.kay@nhs.net. Je dobré vědět, že ať se dnes stane cokoliv, nikdo mě nebude moci obvinit, že jsem nejmíň kompetentní člověk v nemocnici. A i kdybych byl, můžu to svést na Atoma.

Vychutnávám si ledoborecký potenciál příběhu, ale moji anekdotu pak v hospodě trumfne má přítelkyně Amanda. Její příjmení je Saunders-Vestová. Spojovník (hyphen) v Amandině jméně se často hláskuje, takže výsledkem je amanda.saundershyphenvest@nhs.net.

Středa 18. srpna 2004

Pacient OM je sedmdesátiletý penzionovaný topenář ze Stoke-on-Trent. Ale dnes v noci bude Matthew výstřední německý profesor s nepšésvědčívym pšížvukem. Vlastně nejen dnes v noci, ale i dnes ráno, dnes odpoledne a každý další den hospitalizace, a to díky jeho demenci, zkomplikované zánětem močových cest. 7

Oblíbenou rutinou profesora OM je chodit za vizitou v nemocničním županu oblečeném předem dozadu na způsob bílého pláště (a když si zapomene spodní prádlo, v průstřihu vám po ránu ukáže svou klobásu) a vpadávat doktorům do řeči se svými průpovídkami „Áno!“, „Tó je sprafně!“ a občas i zvoláním „Génius!“, kdykoli někdo z nich něco řekne.

Když probíhá velká vizita za účasti primáře a ordináře, okamžitě ho odvádím zpět na lůžko a zajistím, aby ho sestry pár hodin držely zachumlaného pod dekou. Když konám obchůzku sám, nechám ho, aby se na mě nalepil. Stejně přesně nevím, co dělám, a když to dělám, tak si při tom kdovíjak moc nevěřím, čili mi docela přijde vhod mít za sebou penzionovaného německého roztleskávače, který každou chvíli vykřikne: „Tó je brílantní!“

Dneska se vedle mě složil na zem, tak jsem ho bohužel musel zprostit aktivní služby.

Pondělí 30. srpna 2004

Čeho se nám nedostává ve volném čase, to si víc než bohatě kompenzujeme v historkách o pacientech. Dnes u oběda v kantýně jsme si třeba vyměňovali historky o nesmyslných „příznacích“, se kterými se lidé občas prezentují. V posledních týdnech jsme například zažili pacienty se svědícími zuby, náhlým zlepšením sluchu a bolestí v paži během močení. Svým příběhem každý z nás vyvolá menší vlnku zdvořilého smíchu, podobně jako místní hodnostář řečnící na promoci. Je to taková naše verze strašidelných táborákových historek, a jak tak kolují okolo stolu, přichází řada na Seamuse. Vypráví, že ráno viděl na příjmu někoho, kdo si myslel, že se mu potí jen polovina obličeje.

Opře se v očekávání, že se posluchači složí smíchem, ale zavládne jen ticho. Pak všichni téměř unisono vyhrknou: „Takže Hornerův syndrom?“ Nikdy o něm neslyšel, hlavně ne o tom, že to zřejmě ukazuje na plicní nádor. Seamus s ohlušujícím skřípěním odsouvá židli a utíká telefonovat – musí pacienta dostat zpátky na oddělení. Dojídám jeho tyčinku Twix.

Pátek 10. září 2004

Všimnu si, že každý pacient má v kartě zaznamenaný pulz 60, a tak nenápadně prověřuji měřicí metodu zdravotního asistenta. Nahmatá pacientovi tep, podívá se na hodinky a přepečlivě počítá počet vteřin v minutě.

Neděle 17. října 2004

Abych si taky připsal nějakou tu zásluhu, musím říct, že jsem nezpanikařil, když pacient, kterého jsem vyšetřoval na oddělení, začal nečekaně chrlit hrozná kvanta krve a rovnou na mou košili. Záslužné už ale vůbec není, že jsem nevěděl, co mám dělat. Požádal jsem nejbližší sestru, ať sežene mého ordináře Huga, který byl na sousedním oddělení, a mezitím jsem zavedl Venflon 8 a pustil do pacienta trochu tekutin. Hugo dorazil dřív, než jsem stačil učinit cokoli dalšího, což mi přišlo docela vhod, protože mi v tu chvíli došly všechny nápady. Mám začít hledat, kde má pacient uzavírací kohout? Mám mu nacpat do krku papírové utěrky? Přidat do toho všeho trochu bazalky a prohlásit to za polévku gaspacho?

Hugo diagnostikoval ezofageální varixy, 9 což dávalo smysl, protože pacient měl barvu pleti jako Homer Simpson – ještě z úvodních sérií, kdy byl kontrast mnohem výraznější a každá postavička vypadala jako na jeskynní malbě –, a pokusil se dostat krvácení pod kontrolu Sengstakenovou sondou. 10 Zatímco pacient se divoce zmítal a bránil se zastrčení té strašné věci do krku, krev stříkala všude: na mě, na Huga, na zdi, záclony i strop. Celé to připomínalo zvlášť avantgardní epizodu z reality show Changing Rooms . Nejhorší byly ty zvuky. S každým nádechem toho chudáka jste slyšeli, jak nasává do plic krev a dusí se.

Když se nám konečně podařilo trubičku zasunout, krvácení ustalo. Krvácení vždy nakonec ustane, a tentokrát k tomu došlo z toho nejsmutnějšího důvodu. Hugo prohlásil pacienta za mrtvého, napsal zprávu a požádal sestru, ať to sdělí rodině. Já ze sebe sloupal oblečení nasáklé krví a v tichosti jsme se na zbytek směny převlékli do operačních úborů. A tak tohle byla první smrt, jíž jsem se stal svědkem, tak úděsná, že úděsnější snad ani nemohla být. Nic romantického ani krásného. A ten zvuk! Hugo mě odvedl stranou a zapálili jsme si cigaretu – po tomhle jsme ji oba zoufale potřebovali. A to jsem prosím nikdy předtím nekouřil.

Úterý 9. listopadu 2004

Ve tři ráno mě vzbudilo pípání. Za tři směny poprvé, co jsem si na půl hodinky zdřímnul. Mám předepsat prášky na spaní pacientovi, jehož spánek je očividně důležitější než můj. Mé schopnosti jsou v tom směru větší, než jsem myslel – přicházím na oddělení, jen abych zjistil, že pacient už spí.

Pátek 12. listopadu 2004

Krevní výsledky hospitalizované pacientky ukazují sraženiny v celém těle bez zjevného důvodu. Hugo to nakonec rozlouskne. Užívala třezalkové kapsle proti úzkosti, zakoupené v obchodě se zdravou výživou. Hugo jí vysvětluje (a mně taky, přiznávám), že třezalka reaguje s metabolismem warfarinu a že sraženiny pravděpodobně ustoupí, když ji přestane brát. Pacientka nechápe: „Myslela jsem, že je to jen bylina – jak vám může udělat něco tak hrozného?“

Při slovech „jen bylina“ se zdá, že teplota v místnosti o několik stupňů poklesla, a Hugo jen s vypětím sil potlačí znavený povzdech. Tohle konkrétní rodeo nejede očividně poprvé.

„Pecky meruněk obsahují kyanid,“ odvětí suše. „Muchomůrka zelená má padesátiprocentní úmrtnost. Když je něco přírodní, ještě to neznamená bezpečné. Mám v zahradě rostlinu, pod kterou si stačí na deset minut sednout, a jste po smrti.“ Úkol splněn: žena hází tablety do koše.

Později se ho při kolonoskopii zeptám, co je to za rostlinu.

„Leknín.“

Pondělí 6. prosince 2004

Všichni mladší lékaři pracující v nemocnicích byli vyzváni k podpisu dokumentu, v němž odmítají ustanovení Evropské směrnice o úpravě pracovní doby 11 , protože prý se s ní naše smlouvy neshodují. Tento týden jsem se viděl s H necelé dvě hodiny a odpracoval jsem úhrnem devadesát sedm hodin. „Neshodují“ zřejmě není to správné slovo. Má pracovní smlouva popadla evropskou směrnici, uprostřed noci ji vytáhla vřískající z postele a podrobila waterboardingu.

Úterý 20. ledna 2005

Milý šmejde kšeftující s drogami,

za několik posledních nocí jsme museli přijmout tři mladé muže a ženy – všechny vysušené jako tresky. Zhroutili se prostě kvůli hypertenzi, s elektrolyty v háji. 12 Jediné, co tyto jedince spojuje, je to, že v poslední době užívali kokain. Navzdory všem rizikům infarktu a zborcení nosní přepážky kokain tyto věci lidem nezpůsobuje. Chovám silné podezření, co se tady děje – a jestli mám pravdu, chci za to Nobelovu cenu nebo přinejmenším cenu Pride of Britain –, a sice že svoje dávky nastavuješ babiččiným furosemidem. 13

Odhlédnu-li od skutečnosti, že mrháš mými večery a lůžky na mém oddělení, připadá mi to jako dost strašná pracovní náplň, hospitalizovat tvé zákazníky. Buď tedy tak laskav a používej křídu jako všichni ostatní.

Tvůj dr. Adam Kay

Pondělí 31. ledna 2005

Dnes večer jsem zachránil život. Přivolal si mě osmašedesátiletý pacient, který se ocitl na samém prahu smrti – už zazvonil na dveřní zvonek a nakukoval přes ojíněné sklo do smrťákovy chodby. Jeho kyslíková saturace 14 činila 73 procent – tuším, že kdyby prodejní automat nebyl mimo provoz a já si koupil Snickers, jak jsem původně zamýšlel, bylo by pak už příliš pozdě.

Neměl jsem ani pár vteřin na to, abych si v hlavě prošel hlavní body postupu ke zvládnutí krize – jen jsem začal provádět krok za krokem v automatickém režimu, kterého jsem si nebyl do té doby vůbec vědom. Nasadit kyslík, zavedení kanyly, krevní testy, krevní plyny, diuretika, katétr. Pacient začal hodně rychle ožívat, bungee lano s ním škublo zpátky jen asi milimetr nad tvrdým betonem. Promiň, smrti – dnes večer ti bude u slavnostního stolu jeden chybět. Když posléze dorazil Hugo, připadal jsem si jako Superman.

Je to zvláštní, když si uvědomím, že poprvé jsem skutečně zachránil život až pět měsíců poté, co jsem začal pracovat jako doktor. Tam venku si všichni představují, že chodíme po odděleních a rutinně provádíme hrdinské kousky; na začátku své dráhy jsem si to myslel dokonce i já. Pravda je, že i když jsou na nemocničních odděleních každý den zachráněny desítky, ne-li stovky životů, skoro pokaždé se to stane nenápadným, týmovým způsobem. Není to tak, že by jeden lékař vykonal jediný úkon; spíše jde o praktický plán léčby, na jehož splnění se podílí celá řada kolegů, kteří v každé fázi kontrolují pacientův stav, a když se nelepší, tak plán léčby upraví.

Ale někdy opravdu záleží na jediném člověku – a dnes jsem to byl poprvé já. Hugo je šťastný, nebo aspoň tak šťastný, jak jen dokáže být. „Hm, koupil jsi mu dalších pár týdnů na tomhle světě.“ No tak – dopřejte už superhrdinovi pauzu.

Pondělí 7. února 2005

Po přechodu na chirurgii 15 * mě jako odměna čekala má úplně první hluboká skarifikace. 16

Pacientovi WM je osmnáct a před nehodou si vyrazil na oslavu s přáteli. Po zavírací hodině se přistihl, že tančí na střeše autobusové zastávky, načež se rozhodl sestoupit na zem a využít k tomu příhodně situovanou pouliční lampu jako hasičskou tyč. Skočil na kandelábr a jako medvídek koala sklouzl dolů. Bohužel špatně odhadl povrch kandelábru – nebyla to vůbec hladká jízda, jak čekal, ale bolestivé drhnutí po hrubém povrchu odshora až dolů. Proto skončil na pohotovosti s ošklivě podřenými dlaněmi a penisem úplně staženým z kůže.

Během té krátké doby svého působení na urologii (i poté) jsem viděl hodně penisů, ale tohle byl zdaleka nejhorší případ ze všech. Zasloužil by si rozetku, jen kdyby ji bylo kam připíchnout. Několik centimetrů močové trubice, obalené tenkou vrstvou krvavé kaše, o průměru možná tak půl centimetru. Člověku se při tom pohledu vybavila zbývající špageta přilepená ke dnu mísy pozůstatkem rajčatové omáčky. WM, možná ne až tak překvapivě, rozrušený. Jeho utrpení ještě vzrostlo, když se zeptal, jestli by se penis nedal „znovu obalit“. Pan primář Binns mu s klidem vysvětlil, že všechna potřebná kůže je rovnoměrně nanesená na dvouapůlmetrovém kandelábru v západním Londýně.

Pondělí 21. února 2005

Propuštění pacientky po laparoskopii 17 domů na dva týdny, píšu jí do pracovní neschopnosti. Nabízí mi desetilibrovku, abych jí to napsal na měsíc. Směju se, ale ona to myslí vážně a zvyšuje nabídku na patnáct liber. Navrhuji, že když se ani po dvou týdnech nebude cítit na to, aby šla do práce, ať si zajde za praktickým lékařem.

Očividně se musím oblékat elegantněji, pokud si svým vzhledem říkám o takovou výši úplatku. Cestou domů přemýšlím, kolik by byla musela nabídnout, než bych byl řekl ano. S tíživým pocitem stanovuji laťku někde kolem padesáti liber.

Pondělí 14. března 2005

Vyrážím na večeři s H a několika přáteli – pizzerie s holým cihlovým zdivem, příliš mnoho neonů, jídelní lístky na psacích podložkách, zbytečně složitý systém objednávání a téměř neexistující obsluha. Dostanete přístroj, který zapípá a zavibruje, jakmile je objednávka hotová, načež se ploužíte po důmyslně nesourodých dlaždicích, abyste si pizzu vyzvedli od lhostejné servírky, která si tam v klidu sedí s vědomím, že nikdo nebude chtít z účtenky odečíst těch 12,5 procenta za obsluhu – i když vás ve skutečnosti nikdo neobsluhuje.

Přístroj spustí, já vyhrknu „panebože“ a reflexivně vyskočím. Ne že bych se tak moc těšil na svou Fiorentinu – jde o to, že ta podělaná věc má přesně stejnou výšku a zabarvení tónu jako mé nemocniční pípátko. H mi změří tep: 95. Vypadá to, že jsem si v práci uhnal posttraumatickou stresovou poruchu.

Neděle 20. března 2005

Sdělování špatných zpráv se neomezuje jen na věty typu „obávám se, že je to rakovina“ a „udělali jsme všechno, co jsme mohli“. Nic vás nemůže připravit na situaci, kdy si sednete s pacientovou dcerou, abyste jí vysvětlili, že přes noc se s jejím křehkým, starším tatínkem stalo něco poněkud znepokojujícího.

Musel jsem jí říct, že pacient na lůžku vedle tátovy postele začal být v noci krajně rozrušený a zmatený. A že si myslel, že její otec je jeho žena. A že v době, kdy sestry uslyšely povyk a přiběhly, bohužel bylo příliš pozdě: onen pacient seděl obkročmo na jejím otci a ejakuloval mu do obličeje.

„Alespoň že to… nezašlo ještě dál,“ řekl jsem dceři. Prostě prvotřídní ukázka, jak na situaci najít něco pozitivního.

Pondělí 11. dubna 2005

Chystám se převézt desetiletého kluka s prasklým slepým střevem z pohotovosti přímo na sál. Šarmantní ordinář Colin mi právě udělil mistrovskou lekci v jednání s ustaranou mámou – vysvětlil jí všechno, co se bude dít se synkovým bříškem, co uděláme, abychom to dali do pořádku, jak dlouho to potrvá a kdy bude moci domů. Pokouším se jeho metodu vstřebat. Důležité je sdělit přesně to správné množství – informovat ji, ale nezahltit – a na té správné úrovni; nepoužívat příliš mnoho žargonu, ale nikdy se nechovat blahosklonně. Především to musí být profesionální a laskavé.

Její neklidný výraz se ve vteřince projasní a já cítím, že úzkost opouští její tělo jako zlý duch, nebo zachycený vítr. Je čas vzít chlapce nahoru, a tak Colin na mámu jen kývne a řekne: „Pusinku, než pojedu na sál?“ Nakloní se a políbí Colina na tvář. Její pýchu a radost odvážejí pryč, jeho tvář zůstala bohužel suchá.

Úterý 31. května 2005

Tři večery zpátky jsem přijímal pacienta MJ, bezdomovce po padesátce, s akutním zánětem slinivky. Od doby, co jsem nastoupil na tohle místo, jsme ho s akutním zánětem slinivky přijali už potřetí. Dali jsme mu léky na zklidnění bolesti a nasadili nitrožilní výživu – vypadal ztrápeně a žalostně.

„Aspoň se pár nocí vyspíte v teplé posteli,“ řekl jsem.

„To si děláte srandu?“ odpověděl. „Vždyť tady chytnu akorát stafylokoka.“ To už je na pováženou, když mají ulice venku pověst čistšího prostředí než chodby v nemocnici.

Nerad lidem kážu, ale jsem lékař a nechtít, aby zemřel, mám v popisu práce, proto jsem mu připomněl, že je v nemocnici kvůli alkoholu 18 a že i když ho nemůžu přesvědčit, aby přestal pít (to se mi nepovede), mohu ho aspoň požádat, aby se chlastu zdržel aspoň do té doby, než ho propustíme z nemocnice, protože to by mu opravdu pomohlo. Tentokrát by to byl fakt bonus, kdyby mu nevadilo nechat dočasně na pokoji nemocniční dávkovače s alcogelem.

Vztekal se, jako kdybych ho právě obvinil z twincestu, 19 a ujišťoval mě, že tohle by nikdy samozřejmě neudělal – nedávno pozměnili složení a teď to chutná fakt hořce. Přitáhl mě k sobě a pošeptal mi do ucha, že v této nemocnici je nejlepší vysávat hygienické ubrousky, načež mě spiklenecky poplácal po ruce, jako by chtěl říci: „Tohle je na mě.“ Dnes večer odešel na vlastní žádost „domů“, ale v příštích týdnech ho tu budeme mít nepochybně zas.

V souladu s tradicí oslavíme se starším sekundářem konec série našich společných nočních směn a jdeme si dát opulentní snídani a láhev bílého do Vingt-Quartre. Noční směny jsou v podstatě jiné časové pásmo oproti zbytku země, takže i když je devět ráno, nemůžete to nazývat ranním frťanem, ale spíš šláftruňkem. Zatímco dolévám sklenice, někdo klepe na okno. Je to MJ, který se bouřlivě směje, načež po mně střelí krajně potutelným pohledem, který říká: „Já to věděl!“ Příště si musím sednout dál od okna. Nebo si jen v koutku šatny pocucám ubrousek napuštěný alkoholem.

Neděle 5. června 2005

Bylo by nefér označit každého ortopedického chirurga za neandertálského lamače kostí jen proto, že 99 procent tuto definici splňuje, nicméně srdce mi poklesne pokaždé, když mě v noci pípátko zavolá na jejich oddělení.

Tento víkend jsem zatím vyšetřoval dva z jejich pacientů. Včera: muž s atriální fibrilací 20 po chirurgickém zákroku při #NOF. 21 Z jeho příjmového EKG vidím, že AF měl v tu dobu také – což personálu na příjmu zcela ušlo, i když by to v prvé řadě téměř jistě vysvětlovalo, proč skončil natažený na zemi v Debenhamsu. Mám sto chutí uspořádat pro ortopedické oddělení výukový seminář s názvem: „Někdy se lidé složí z určitého důvodu.“

Dnes mě požádali, abych prohlédl dvacetiletého pacienta, jehož krevní testy vykazují abnormální funkci ledvin. Obě paže vězí zapouzdřené v sádrových obvazech, jako by byl padouch ze seriálu Scooby Doo . Nemá zavedenou nitrožilní výživu a na stolku u postele už několik dní stojí netknutá sklenice vody, kterou mu fyzikální zákony, i kdyby měl sebevětší vůli, prostě znemožnily vypít. Předepisuji pacientovi nitrožilní výživu, ačkoli by bylo účinnější předepsat některým kolegáčkům zdravý rozum.

Úterý 7. června 2005

Jak tak asistuji na různých pohotovostních sálech, vyndávám „cizí předmět“ z pacientova konečníku. Jako doktor působím necelý rok a tohle je už čtvrtý předmět, který jsem z konečníku tahal – aspoň tedy profesionálně.

K prvnímu setkání tohoto druhu došlo s pohledným mladým Italem, který do nemocnice zavítal s toaletní štětkou zastrčenou uvnitř (štětinami napřed) a domů odjížděl s velkým kolostomickým sáčkem. Jeho statná italská matka projevovala vděčnost způsoby, jaké u Britů nikdy nevidíte, zahrnujíc díkem a chválou každého člena operačního týmu za to, že jejímu synovi zachránili život. Položila ruku kolem ramen rovněž hezkého mladého muže, který do nemocnice zavítal spolu s jejím synem. „A díky bohu za to, že jeho přítel Philip byl v té době v pokoji pro hosty a mohl zavolat sanitku!“

Většina těchto pacientů trpí tzv. Eiffelovým syndromem – „Já jsem spadl, doktore! Spadl jsem!“ – a historky o tom, jak se věci dostávají dovnitř, bývají až šíleně přitažené za vlasy (když to tak vezmu, je jen otázka času, než si někdo zkusí sednout na nakládanou okurku), ovšem dnes je to poprvé, co jsem pacientovu příběhu skutečně uvěřil. Je to věrohodný a bolestivý incident o gauči a dálkovém ovladači, který mne přinejmenším přiměl zkrabatit čelo a zamyslet se: „No, zřejmě se to mohlo stát.“ Po vytažení dálkového ovladače si však na sále všimneme, že je na něm navlečený kondom, a tak to možná až tak úplná nehoda nebyla.

Čtvrtek 16. června 2005

Řekl jsem pacientovi, že na MRI půjde až příští týden, a on mi pohrozil, že mi přerazí obě nohy. Má první myšlenka byla: „No to by znamenalo pár týdnů mimo službu.“ Až takhle blízko jsem měl k tomu, abych mu podal baseballovou pálku.

Sobota 25. června 2005

Zavolali mě, abych prohlásil za mrtvého 22 jednoho staršího pacienta – byl už extrémně nemocný, nešlo provést resuscitaci a jeho skon nebyl nečekaný. Zástupkyně staniční sestry mě vede ke kóji, ukazuje na šedomodrého bývalého pacienta a představuje mě manželce, kterou nelze formálně označit za vdovu, dokud neučiním ono prohlášení, že je oficiálně mrtev. Všechnu těžkou práci sice odvedla příroda, ale pořád u toho potřebujete mě, abych podepsal formulář.

Kondoluji pacientově vdově a navrhuji, aby počkala venku, dokud neprovedu určité formality, ona však řekne, že by chtěla zůstat. Nejsem si jistý proč, a myslím, že ani ona ne. Možná je pro ni teď důležitý každý okamžik s ním, i když už není mezi námi, nebo se snad chce ujistit, že nejsem jeden z těch doktorů, o kterých četla v  Mailu , co se zesnulými provádějí nepopsatelné věci. Každopádně usedá na sedadlo v první řadě, ať se mi to líbí nebo ne.

Prohlášení za mrtvého jsem absolvoval už dříve, ale tohle je poprvé, co mám pozorného posluchače. Říkám si, že jsem snad měl připravit občerstvení. Očividně si neuvědomuje, jak napjaté, tiché a zdlouhavé tohle večerní představení bude – spíše Pinter než Priscilla, královna pouště.

Podle nemocničního pásku na zápěstí potvrzuji pacientovu totožnost, zrakem kontroluji, že nedýchá, ověřuji, že nereaguje na slovní ani fyzické podněty. Nahmatám krční tepnu, zda nepulzuje, svítilnou zkontroluji, že zorničky jsou neměnné a roztažené. Podívám se na hodinky a pak dvě minuty poslouchám stetoskopem srdce, zda neuslyším případné zvuky. Pak další tři minuty poslouchám plíce. Přemíra je v téhle situaci jistě nemístné slovo, ale pět minut je mimořádně dlouhá doba, když stojíte bez hnutí pod zářivým bílým světlem, stetoskop přitisknutý k hrudi jednoznačně mrtvého člověka, a u toho vás pozoruje jeho truchlící žena. Právě proto se je před tímhle dějstvím snažíme vyprovodit z místnosti.

Chápu, proč si dáváme tak na čas, než se ujistíme o smrti – je to takové uzavření smlouvy se smrtí. 23 * Nastávající vdova se mě ptá, jestli jsem v pořádku – nevím, zda si myslí, že jsem snad zkoprněl ve velkém rozrušení, nebo jenom zapomněl, co mám v procesu prohlášení za mrtvého dělat vzápětí – ale kdykoli něco řekne, tak poskočím jako… no jako doktor, když uslyší zvuk při pozorném poslouchání hrudi mrtvoly.

Když odlepím pohled od stropu a dám se dohromady, potvrzuji vdově smutnou zprávu a své poznatky náležitě zadokumentuji. Bylo to jistě trýznivých pět minut, ale pokud půjde celá ta věc s medicínou bradou vzhůru, pořád ještě můžu vzít zavděk plechovkou stříbrného Duluxu a starou bednou po nějaké estrádě z Covent Garden a dělat živou sochu.

Úterý 5. července 2005

Pokouším se zjistit a zanést do poznámek konzumaci alkoholu u jedné sedmdesátileté dámy. Už jsem jí řekl, že víno je pro ni jed.

Já: „A kolik vína byste řekla, že vypijete za den?“

Pacientka: „Když mám dobrý den, asi tři láhve.“

Já: „Dobře… A co když máte špatný den?“

Pacientka: „No když mám špatný den, tak sotva zvládnu jednu.“

Čtvrtek 7. července 2005

Teroristická zvěrstva napříč Londýnem, označená za závažný incident, všichni lékaři se mají hlásit do služby na pohotovosti.

Já jsem měl za úkol obejít chirurgická oddělení a propustit všechny pacienty, jejichž život nebo končetiny nebyly v bezprostředním nebezpečí, abych vytvořil prostor pro nové případy po bombových útocích. Byl jsem jako sněžný pluh se stetoskopem – vyhazoval jsem všechny, kteří se dostali ke třetí slabice ve slově „simulant“, a niž by omdleli nebo vykašlali krev. A zbavil se tak stovek šmejdů, kteří blokovali lůžka.

Středa 13. července 2005

Nemocnice nepřijala žádné oběti, a bez pacientů v podstatě už týden nedělám žádnou práci.

Sobota 23. července 2005

Tento víkend má můj nejlepší kamarád Ron rozlučku se svobodou a já musel účast odříct už za čtyři hodiny poté, co jsem se to dozvěděl. Štve mě to z milionu důvodů, počínaje tím, že šlo jen o úzký výběr kámošů, kdy nás sítem prošlo pouze osm, přes trika opatřená našimi jmény, dnes již poněkud nevyrovnané paintballové týmy a konče tím, že jsem za to vysolil čtyři stovky liber.

Původně jsem měl být v práci, ale domluvil jsem si výměnu směny při zapojení čtyř kolegů (A udělá moji směnu, B udělá směnu A, C udělá směnu B a já udělám směnu C) – takže bylo celou dobu tak trochu nejisté, jestli to klapne, podobně jako stěhovací akce typu kulový blesk. A C (se kterou jsem se předtím sotva znal) má teď skutečné nebo fiktivní problémy s péčí o děti, kdy se musí starat o jedno ze svých skutečných nebo fiktivních dětí, takže jsem tu na oddělení místo Zorbinga, zduněný z tequily.

Nezdravotníci 24 se marně snaží pochopit, že ničemu nepomůže hlásit tyhle věci s velkým předstihem: dva měsíce předem znamená, že ještě nemáme rozpis služeb. Objednávám láhev whisky, na kterou nemám – úplně slyším, jak Elton John zpívá: „Jen klid, nebudeme šílet“ – a nechávám ji doručit do Ronova bytu na jeho náklady, spolu s mými servilními omluvami. Domluvíme se, že dodatečná „rozlučka“ jen pro nás dva proběhne za dva týdny – po mé šňůře nočních směn a po třech záskocích, které jsem si rezervoval, abych pokryl výdaje za víkend, kdy stejně budu chybět.

Pátek 29. července 2005

Celou noční šichtu mám pocit, jako by se do trupu mé lodi řinula voda, a jediná věc, kterou mám po ruce, abych ji mohl nouzově opustit, jsou kontaktní čočky pro králíka ze Sylvanian Family.

Uhašení všeho, kvůli čemu na mě pípají, zabere nejmíň patnáct minut, a ke každému novému požáru mě volají každých pět minut, takže ty součty tak úplně nesedí. Můj starší sekundář a ordinář jsou uvázaní na pohotovosti, kde je dnes rušno, takže upřednostňuji pacienty, kteří se mi jeví jako nejvíc nemocní, a do toho ještě řeším požadavky sester, které mě volají kvůli všemu ostatnímu.

„Je mi to moc líto, ale mám spoustu případů, které jsou daleko urgentnější,“ omlouvám se. „Reálně vzato, přijdu tak za šest hodin.“ Někteří to chápou, jiní reagují, jako bych jim právě řekl: „Jdi do prdele, mám rozdívanou celou sérii s Ally McBealovou.“ Celou noc běhám od bolesti hrudníku k sepsi a k atriální fibrilaci a k akutnímu traumatu, jako kdybych dělal nějaký zdravotnický desetiboj, a nějak se mi podaří, že z toho všichni vyjdou živí.

V osm ráno na mě zapípá jedna z nočních sester, aby mi sdělila, že jsem si dnes v noci vedl fakt dobře a že si myslí, že jsem dobrej doktůrek. Jsem ochotný přehlídnout fakt, že „dobrej doktůrek“ zní jako postava od Enida Blytona, neboť jsem si zatraceně jistý, že od promoce je to vůbec poprvé, co se mi dostalo jakés takés pochvaly. Opravdu nevím, co na to říct, ale vykoktám poděkování. V tom obluzení nechtěně zakončím slovy: „Miluju tě, pa.“ Zčásti je to vyčerpáním, zčásti mi selhává mozek, protože normálně je H jediný člověk, který mi říká pěkné věci, a částečně proto, že jsem ji v tu chvíli skutečně miloval za to, že mi to řekla.

3 Označení mladší lékař, junior doctor, se vztahuje na každého, kdo není primář, tedy consultant. Je to trochu matoucí, neboť většina těchto „mladších lékařů“ má ve skutečnosti docela úctyhodný služební věk – někteří pracují v oboru i patnáct let, sbírají tituly Ph.D. a různé další postgraduální kvalifikace. Asi jako kdybyste každému činiteli ve Westminsteru s výjimkou ministerského předsedy říkali „mladší politik“.

4 Ta hierarchie vypadá v Británii následovně: mladší sekundář, starší sekundář (SHO), ordinář, starší ordinář, primář. Nedávno došlo k přejmenování hodností na F1, F2, ST1–ST7. Všichni však stále používají starou terminologii, podobně jako v době, kdy byly Coco Pops nakrátko uvedeny pod novou značkou Choco Krispies.

5 H je můj krátce strádající partner na šest měsíců. Nebojte – nebudete si muset pamatovat velká kvanta postav. Tohle není Hra o trůny .

6 Jsem všemi deseti pro, abych v průběhu knihy vysvětloval terminologii, ovšem pokud nevíte, co je to stetoskop, pak byste tuhle knihu měli asi věnovat někomu jinému.

7 Zánět močových cest, či jakákoli jiná sekundární sepse, bývá u starších lidí často příčinou, že tak trochu vyšilují.

8 Venflon neboli kanyla je plastová trubička, která se zavádí do žíly na hřbetu ruky nebo v loketní jamce, abychom mohli nitrožilně, takzvanou kapačkou, podat léky nebo tekutiny. Zavedení kanyly je jedna z hlavních povinností mladšího sekundáře, ačkoli já jsem prošel lékařskou fakultou, aniž bych se o to někdy pokusil. Noc před mým prvním nástupem na pozici lékaře jeden z mých spolubydlících z nemocniční ubytovny odcizil na oddělení krabičku asi s osmdesáti kanylami a pak jsme několik hodin cvičili zavádění přímo na sobě, než jsme se to konečně naučili. Ranky po této činnosti pokrývaly naše ruce ještě několik dní.

9 Varixy neboli městky jícnu jsou strašná komplikace při cirhóze jater, kdy se vám v hrdle utvoří velké křečové žíly, které se mohou kdykoli protrhnout a mohutně krvácet.

10 Trubička, kterou zasunete do hrdla a poté nafouknete jako balónek, takže její stěny tlačí na cévy a vy doufáte, že krvácení ustane.

11 Evropská směrnice o úpravě pracovní doby byla vydána jako právní norma, která má zabránit zaměstnavatelům, aby své zaměstnance udřeli k smrti, a to omezením směn na „pouhých“ 48 hodin za týden.

12 Elektrolyty jsou soli v krvi – většinou chlorid sodný, draselný, hořečnatý a vápenatý. V případě extrémního zvýšení či poklesu jejich hladin má tělo svůj mechanismus, jak vás varovat, třeba srdeční zástavou nebo uvedením do kómatu. Tak je to chytře vymyšlené.

13 Furosemid je diuretikum – stoupne-li objem tekutin v plicích nebo tkáních, obecně v důsledku špatné funkce srdce nebo ledvin, diuretikum způsobí, že je vymočíte. Pokud se objem tekutin nezvýší, jako v tomto případě, budete čurat vodu, kterou obsahuje vaše krev.

14 Kyslíková saturace je procentní podíl kyslíku v krvi a měří se tou malou svorkou, kterou si připnete k prstu. Měla by se co nejvíce blížit hodnotě 100 procent a rozhodně přesahovat 90 procent, zcela určitě pak 80 procent.

15 Mladší sekundáři většinou pracují šest měsíců v medicíně a šest měsíců na chirurgii. Mně osud uchystal práci na urologii.

16 Při hluboké skarifikaci se kůže traumaticky odtrhne od spodních tkání – většinou jsme toho svědky při nehodách na motocyklech, kdy jezdec vláčí ruce po zemi. Krysy v zajetí si dokážou libovolně skarifikovat ocas, jen aby unikly. Proč nás na fakultě učili právě tohle, mi stále uniká.

17 Skoro každou operaci břicha lze provádět laparoskopicky, což řecky znamená „mnohem pomaleji“ a obnáší zasunutí miniaturních kamer a nástrojů na dlouhých tyčkách do malých dírek v kůži. Je to složité a dlouho se to učíte. Chcete-li si vyzkoušet, jaké to asi je, zavažte si tkaničky jídelní hůlkami. Se zavřenýma očima. V prostoru.

18 Pankreatitida je mimořádně bolestivý a často velmi těžký stav a bývá obecně způsobený alkoholem nebo žlučovými kameny. Existuje ještě řada jiných příčin, jejichž počáteční písmena v angličtině dávají dohromady výstižný výraz GET SMASHED – „ožrat se“. (Druhé „S“ v tomto slově značí štíří jed.)

19 Láska mezi sourozenci.

20 Atriální fibrilace (AF) značí, že vám srdce tluče rychle, nepravidelně a neefektivně – není to zkrátka ideální stav.

21 #NOF znamená zlomený krček kosti stehenní (Neck of Femur). Pokud jste si mysleli, že # je hashtag, máte zákaz číst dál.

22 Lékař je ze zákona povinen vyplnit úmrtní list svého zesnulého pacienta a popsat příčiny smrti. V nemocnici bude také formálně požádán, aby oficiálně oznámil (potvrdil) smrt.

23 Když zemře papež, neriskují vůbec nic. Podle vatikánských regulí, které očividně sepsal někdo, kdo se při četbě Exorcisty nudil, musí lékař třikrát zavolat papežovo jméno, zkontrolovat, zda mrtvý nesfoukne svíčku, a pak ho pro jistotu ještě praštit kladivem do hlavy. Aspoň že při tomhle mě ta žena nemusela sledovat.

24 Měl by existovat nějaký termín pro nezdravotníky, zdravotnický ekvivalent slova „laik“ nebo „civilista“. Snad pacienti?

2

Starší sekundář – místo první

V srpnu 2005 jsem nastoupil jako starší sekundář. Přitom jsem byl od pohledu stále hodně mladý, jako doktor jsem pracoval teprve dvanáct měsíců, nicméně teď mi k pracovnímu titulu připíchli slovo „starší“. Pravděpodobně proto, abych v pacientkách vzbuzoval trochu víc důvěry, až jim budu ve svých pětadvaceti přikládat skalpel k břichu. Zároveň to byla přesně ta morální vzpruha, kterou jsem potřeboval, abych neskočil ze střechy nemocnice, když jsem poprvé uviděl svůj rozpis služeb. Bylo by však domýšlivé nazvat to povýšením – tohle se vám po roce na pozici mladšího sekundáře stane automaticky, v hodně podobném stylu, jako když vám přibude hvězdička na odznaku pracovníka McDonald’s. Ačkoli mám takové podezření, že práce u Ronalda se vyplácí víc než výkon povolání v systému státní zdravotní péče. 25

Věřím, že je technicky možné v ročníku sekundáře propadnout a muset opakovat, ale nikdy jsem neslyšel, že by se něco takového přihodilo. Mimochodem mezi své přátele počítám sekundáře, který se vyspal s pacientkou na inspekčním pokoji, a dalšího, jenž v roztržitosti předepsal penicilín místo paracetamolu pacientovi s alergií na penicilín. Oba tím zdárně propluli, takže snad jen bůh opravdu ví, co musíte udělat, abyste fakt propadli.

Starší sekundář je ve vašem profesním životě fáze, kdy se musíte rozhodnout pro svoji specializaci. Pokud si zvolíte všeobecnou praxi, zůstanete ještě pár let v nemocnici a budete vykonávat věci jako pohotovostní medicínu, všeobecné lékařství a pediatrii, než vás přijmou do komunity a budete odměněni loketními nášivkami a výsadou mít permanentně pozvednuté obočí. Zvolíte-li si nemocniční medicínu, můžete poslepu klopýtat po celé řadě cest. Pokud si myslíte na pozici chirurga, můžete se upsat čemukoli od kolorektální chirurgie přes kardiotorakální chirurgii, neurochirurgii až po ortopedii. (Ortopedie je v zásadě vyhrazená členům fakultního ragbyového týmu – nejde celkem o nic jiného než řezání a stloukání – a já mám podezření, že tam se „nezapisujete“, ale spíše smočíte ruku v inkoustu a své rozhodnutí zpečetíte otiskem dlaně.)

Pokud nemáte rádi špínu pod nehty, existují rozmanitá odvětví všeobecné medicíny jako geriatrie, 26 kardiologie, respirační medicína nebo dermatologie (což může být odpudivý, ale jinak relativně příjemný život – na prstech jedné šupinkaté, olupující se ruky snadno spočtete věci, kvůli nimž by vás vzbudili na dermatologické pohotovosti). Navíc je zde spousta specializací, které nejsou přísně vzato medicína ani chirurgie, třeba anesteziologie, radiologie nebo porodnictví a gynekologie.

Vybral jsem si porody a gyndu – neboli „šklebáky a frndy“, jak se roztomile říkávalo u nás na fakultě. Vypracoval jsem oborovou bakalářskou práci, abych měl něco do začátku za předpokladu, že by mi lidé kladli jen otázky ohledně raných neonatálních výsledků u dětí matek s antifosfolipidním syndromem, což jaksi nikdy nikdo neučinil. Líbilo se mi, že v porodnictví končíte s dvojnásobným množstvím pacientů, než jste začínali, což je oproti jiným specializacím nezvykle dobrý start. (Dívám se na vás, porodníci.) Také si vzpomínám, jak mi během vysokoškolské praxe jeden z ordinářů řekl, že on si porody a gyndu vybral proto, že je to jednoduché. „Porodní oddělení je doslova o čtyřech věcech: císaři, kleště, extraktor a zašívání svinčíku, který jsi nadělal.“ 27

Také se mi líbilo to, že porodnictví je něco mezi medicínou a chirurgií – mé úkoly sekundáře mi jasně ukázaly, že na žádný z těchto oborů se nebudu muset konkrétně specializovat. Nabízela se mi příležitost pracovat na klinikách léčby neplodnosti a porodních odděleních – co mohlo být lepšího a víc naplňujícího než uplatnit své vzdělání v oboru, kde bych přiváděl na svět děti a pomáhal párům, které by je jinak nemohly mít? Práce by byla samozřejmě těžká po stránce emoční, když by se věci nedařily – ne každý čáp má šťastné přistání –, ale hloubka propadů je bohužel daní za let v opojných výškách.

Pak tu byl ještě fakt, že jsem v rychlém sledu vyloučil všechny jiné specializace. Příliš deprimující. Příliš obtížné. Moc nudné. Moc odpudivé. Porody a gynda byly zkrátka to jediné, co mě vzrušovalo, životní dráha, na kterou jsem se opravdu těšil.

Ve skutečnosti mi trvalo měsíce, než jsem se doopravdy rozhodl, šel do toho a uplatnil se. Své váhání si vysvětluji tak, že od doby, kdy jsem si v osmnácti vybral lékařskou fakultu, jsem vlastně žádná významná rozhodnutí nedělal – a i tehdy na mě učinily dojem hlavně spirálové brambůrky ve studentském svazu. Ve svých pětadvaceti jsem poprvé dospěl do bodu, kdy jsem učinil aktivní rozhodnutí v knize svého života s názvem Zvol si své vlastní dobrodružství . Musel jsem se nejen naučit, jak se má člověk rozhodovat, ale také zajistit, aby bylo mé rozhodnutí správné.

Představte si, že se rozhodnete chopit se porodnických kleští. Obraťte na další stranu.

Pondělí 8. srpna 2005

První pracovní víkend na porodním oddělení. Přivolala mě porodní asistentka, protože pacientka DH se krátce po porodu zdravého dítěte necítila dobře. Chytrolíny nemá nikdo rád, ale nemusel jsem mít s sebou Columba, Jessiku Fletcherovou a celé osazenstvo z 221b Baker Street, abych si dal dohromady, že pacientka se zřejmě „necítí dobře“ kvůli litrům krve, které se jí bez povšimnutí řinuly z pochvy. Stiskl jsem nouzový bzučák v naději, že se snad zjeví někdo užitečnější, a nepřesvědčivě jsem pacientku ubezpečil, že vše bude v pořádku, zatímco ona mi dál zbarvovala kalhoty kvanty své krve.

Přiběhl starší ordinář, provedl PV 28 a odstranil kousek placenty, která problém způsobovala. 29 Jakmile ji vymámil ven a pacientce doplnili několik jednotek krve, cítila se zcela v pořádku.

Šel jsem do šatny pro nějaké čisté pracovní kalhoty. Za týden je to už potřetí, co mi někdo smáčel boxerky krví, a mně nezbývá než je švihnout do koše a pokračovat v noční bojové akci. Při ceně 15 liber za trenýrky Calvin Klein mám dojem, že svou práci vykonávám se ztrátou.

Tentokrát jsem se zmáčel ještě víc než obvykle a přistihuji se, že si smývám krev z penisu. Nejsem si jistý, co je horší: jestli to, že jsem mohl chytit HIV, nebo vědomí, že by mi žádný z přátel neuvěřil, že jsem k tomu přišel takhle .

Sobota 27. srpna 2005

Jsem obtěžován mladším sekundářem, abych šel prohlédnout pacientku po chirurgickém zákroku, která posledních devět hodin nemočila. 30 Říkám sekundářovi, že já jsem nemočil posledních jedenáct hodin, protože lidi jako on mrhají mým časem. Jeho obličej se zkrabatí jako sáček od křupek v baculaté dětské ručičce a já se okamžitě cítím hrozně, že jsem na něho byl zlý – jen před pár měsíci jsem na tom byl stejně jako on. Vykradu se, abych pacientku přece jenom prohlédl. Skutečně nevylučuje žádnou moč, a sice proto, že trubička od katétru je přiskřípnutá pod kolem jejího lůžka a její močový měchýř je nafouknutý jako skákací balon. Přestávám se cítit hrozně.

Pondělí 19. září 2005

První porod s vakuovým extraktorem. Najednou si připadám jako porodník – je to poněkud teoretický titul, abyste věděli, dokud se vám skutečně nepodaří vytáhnout na svět dítě. Má ordinářka Lily na mě po celou tu dobu vlídně mluví, ale já to celé zvládnu sám a cítím se fakt ohromně.

„Gratuluji, bylo to od vás úžasné,“ říká Lily.

„Děkuji!“ odpovídám, než si uvědomím, že ve skutečnosti mluví k mámě.

Středa 21. září 2005

Podepisuji štos zpráv pro praktické lékaře po pobytu pacientek na gynekologické klinice. Vtom do místnosti nakráčí jeden z ordinářů Ernie, arogantní, ale zároveň legrační chlapík, aby si ode mě půjčil vyšetřovací lampu. Nahlíží mi přes rameno. „Když to budete psát takhle, tak vám odeberou licenci. Změňte to na ‚hnisavý‘, nebo aspoň někde použijte spojovník.“

Podívám se na problematickou větu. „She has a pussy discharge.“ 31 32

Středa 16. listopadu 2005

Před vyšetřením starší gynekologické pacientky během vizity nahlížím do poznámek.

Dobrá zpráva: konečně se na ni přišel podívat fyzioterapeut.

Špatná zpráva: „Pacientka je příliš ospalá pro náležité vyhodnocení,“ stojí v zápise.

Přijdu tam. Pacientka je mrtvá.

Úterý 22. listopadu 2005

Asistoval jsem ordinářům a primářům teď už u patnácti císařských řezů. Ve třech nebo čtyřech případech se nabídli, že mě nechají operovat a zároveň mě budou učit jednotlivé kroky, ale já jsem pokaždé vyměknul – jsem teď jediný starší ordinář z nové skupiny, který ještě nepřišel o panictví, jak jízlivě podotýká Ernie.

Dnes mi Ernie nedává na výběr – představuje mě pacientce jako chirurga, který přivede na svět její dítě. A tak jdu na věc. Rudý jako rak, řádně vykulený a před živým publikem. Poprvé proříznu lidskou kůži, poprvé otevírám dělohu a poprvé rodím dítě břišní cestou. Rád bych řekl, že to byl úžasný zážitek, ale tolik jsem se soustředil na každý krok, že jsem nic z toho nevstřebal.

Císařský řez od začátku do konce trvá lopotných pětapadesát minut 33 a Ernie se mnou má pozoruhodnou trpělivost. Když posléze čistím ránu, poznamená, že můj řez šel asi o deset stupňů šejdrem. Pacientce řekne: „Až se svléknete, všimnete si, že jsme museli jít dovnitř trošinku v úhlu,“ což ona jaksi přijme bez otázky – inu zázrak mateřství pro jednou ulehčil nepříjemnou situaci.

Ernie mi ukazuje, jak psát operační protokol, a poučuje mě nad kávou. Svou metaforu o panictví ještě rozvede do absurdních proporcí jako nějaký sexuální zvrhlík. Vypadá to, že s přibývající praxí se má technika zlepší, bude u toho méně krve i méně pocuchaných nervů a nakonec to všechno začne působit jako nudná rutina. Anesteziolog si přisadí: „Ale určitě bych teda nechtěl, aby to vaše představení trvalo jen o chviličku dýl.“

Čtvrtek 22. prosince 2005

Klinický incident. Ve dvě ráno na mě zapípají a chtějí, abych prohlédl gynekologickou pacientku, která je v bezvědomí. Říkám sestře, že ve dvě ráno je většina lidí v bezvědomí, ale ona nedá pokoj a chce, abych se neprodleně dostavil. Pacientčino GCS 34 je 14/15, takže „bezvědomí“ je poněkud silné slovo, je však dezorientovaná a očividně hypoglykemická. Sestra šouravým krokem zamíří na jiné oddělení, aby mi přinesla monitor krevní glukózy. Jsem si svou diagnózou natolik jistý, že na nic nečekám a požádám o láhev pomerančového koncentrátu, kterou máme přichystanou v lednici pro tyhle případy. Pacientka ji vypije, ale dál zůstává ospalá. Na předstírání je trochu moc pozdě, přesto nařídím nějaké testy, a zatímco čekáme na přístroj, snažím se přijít na to, co se s ní děje. Monitor glukózy nikdy není po ruce, i když je potřebujeme neustále a ve zdravotnických potřebách stojí jenom pětku. Už jsem i přemýšlel, že si koupím jeden osobní, ale zdá se mi to trochu nebezpečné, abych pak neskončil u toho, že budu v kufru auta vozit rentgen.

Zdravotní asistent poznamená, že na prázdné láhvi od koncentrátu, kterou se chystal vyhodit, se píše, že je bez cukru – to nám bylo v dané situaci stejně platné jako dárkový poukaz na knihu. Nevím, jestli se mám smát nebo brečet, ale na oba projevy se mi nedostává sil. Pár kuliček Ferrero Rocher ze zásoby od sester vykoná své a pacientka se cítí mnohem lépe. Službu konající sestra se omlouvá za „chybu v objednávce“ a slibuje, že příště nakoupí ten správný koncentrát. Sázím dvě libry na to, že až příště uvidím hypoglykemického pacienta, sestra odběhne k ledničce a vrátí se s dýní máslovou. 35

Neděle 25. prosince 2005

Dobré zprávy/špatné zprávy.

Dobrá zpráva: Je vánoční ráno. 36

Špatná zpráva: Musím pracovat na porodním oddělení.

Horší zpráva: Zvoní mi telefon. Je to ordinář. Nenastavil jsem si budík a teď nastala sháňka, kde sakra jsem.

Ještě horší zpráva: Spím v autě. Chvíli mi potrvá, než zjistím, kde a proč jsem.

Dobrá zpráva: Zdá se, že jsem usnul po včerejší noční šichtě a už jsem v práci, na nemocničním parkovišti.

Vyskočím z auta, v rychlosti se osprchuji a o pouhých deset minut později jsem připravený vyrazit. Mám osm zmeškaných hovorů od H a textovka mi přeje „Veselé Vánoce“, tečka. Nelíbá.

Letos si Vánoce uděláme v nejbližším dni mého volna: šestého ledna. „Jen si představ, jak tou dobou budou levný petardy!“ je jediné pozitivum, které na tom nacházím.

Středa 18. ledna 2006

Jsou dny, kdy se vám odněkud dostane jasného potvrzení, jaké je vaše místo v nemocniční hierarchii, a dnes byl takovou událostí výhřez pupečníku. 37

Vylezu za pacientkou na matraci a zaujmu pozici veterináře, zatímco postel je vezena na sál. Tam právě končí další „císař“, a tak prozatím čekáme v anesteziologické přípravně. Abych udržel pacientku v klidu a situace nevyhlížela tak divně, klábosíme spolu o dětských jménech, plínkách a mateřské dovolené.

Její partner si odskočil na pár minut dolů na kafe těsně předtím, než začaly být věci takhle… intimní, a tak o celé drama přišel. Když se vrací, porodní asistentka ho rychle přiměje, aby se převlékl do nemocničního a mohl jít na sál na císařský řez. Přivádí ho do anesteziologické přípravny, kde klečím já s vulvou matky jeho dítěte nahrnutou do půlky předloktí. „Kristepane!“ vyhrkne výrazným glasgowským přízvukem. Porodní asistentka ho kárá, prý ho upozornila na to, že budu zadržovat pupečník. „To jo,“ říká, oči jako talíře. „Ale neřekla jste, že si ji navlíkne jako maňáska Sootyho.“

Úterý 24. ledna 2006

Bůh má dost rozumu, že se drží pekelně daleko od mé práce, když nepočítám těch pár „panebože“ a sem tam nějaké to „ježišmarjá!“. Dnes se potkávám s MM, svědkyní Jehovovou, abych ji přiměl podepsat souhlas k myoektomii. 38 Je to dost krvavá operace a na sále bychom měli mít přichystané čtyři jednotky krve s ověřenou kompatibilitou.

Zádrhel je samozřejmě v tom, že svědkyně Jehovova odmítá jakoukoli krevní transfuzi kvůli svému (podělanému debilnímu) přesvědčení, že krev obsahuje duši a vy do sebe nesmíte vpustit duši někoho jiného. Nicméně žijeme ve svobodné zemi – a tak respektujeme (podělané debilní) hodnoty a přání všech.

MM je bystrá, okouzlující a sečtělá a vedeme spolu velmi zajímavý rozhovor. Souhlasí, že si při operaci nechá provést záchranu krve, 39 a já jí předkládám specifický formulář, v němž potvrdí odmítnutí krevní transfuze, i kdyby byla potřebná pro záchranu jejího života. I při záchraně pacientovy krve jistá malá, ale reálná možnost takové situace existuje – mnozí svědci Jehovovi zemřeli proto, že krevní produkty odmítli. MM podepisuje, ačkoli sama připouští, že důvodem je zčásti obava, že její rodina by s ní už nikdy nepromluvila, kdyby přijala krev. (O to větší důvod nechat si dát transfuzi, když se zeptáte mě.)

Primář pan Flitwick mi říká, že za jeho sépiově hnědých, nadšeneckých „starých dobrých časů“ formulář prostě ignorovali a navzdory všemu použili krevní transfuzi, když bylo potřeba – pacient to nikdy nezjistil, protože byl stejně pod anestetiky. Ještě že dnešní operace jsou tak nádherně jednotvárné a filtrovací stroj na záchranu krve stojí v rohu sálu. Večer na oddělení MM prohlížím, a když listuji jejím chorobopisem, vidím, že má za dva dny narozeniny a s největší pravděpodobností je stráví v nemocnici. Vyjádřím jí lítost i přesto, že já budu každé své narozeniny taky nejspíš v nemocnici, dokud nebudu už tak slabý, že ani nesfouknu svíčky. Ona však odpoví, že svědkové Jehovovi narozeniny neslaví ani nepřijímají dárky. Tohle je snad ještě debilnější než celá ta věc s krví.

Čtvrtek 26. ledna 2006

Morální bludiště. Při vizitě hovoří Ernie s velmi výřečnou ženou po třicítce – v podstatě mladší, noblesnější verzí královny. Je připravená jít domů po urgentní hospitalizaci s ovariální torzí, 40 která ji postihla před pár dny. Ernie ji objednává za šest týdnů na ambulantní prohlídku a doporučuje tři týdny neřídit. „Proboha!“ zvolá žena. „Vždyť já mám ten zatracený krám tady na parkovišti. Co kdybyste s ním zatím jezdil vy, než se znovu uvidíme na klinice?“ Ernie chce odmítnout, že je to nemyslitelné, ale ona věci zkomplikuje – vytáhne z kabelky klíčky od bentleye. A tak Ernie momentálně jezdí v Bentley Continental GT.

Pátek 27. ledna 2006

Už tři měsíce navštěvuji miminko L na SCBU 41 – je to už taková moje rutina před odjezdem domů, neboť je fajn vidět důvěrně známou tvář, i když jen přes sklo a stěnu inkubátoru. 42 Jeho mámu přijali druhou sobotu mého působení na tomto místě, v šestadvacátém týdnu těhotenství, se strašnou bolestí hlavy, z níž se záhy vyklubal časný nástup těžké preeklampsie. 43 Stabilizovali jsme ji a v sobotu jsme odrodili miminko L; asistoval jsem primáři tohoto oddělení. Máma skončila na několik dní na jednotce intenzivní péče – a tak jsme s porodem rozhodně nemohli déle otálet – a vyšel z ní malinký drobeček, který vážil jen o trošku víc než sklenice marmelády.

Klasičtí porodníci vypadají jako ortopedičtí chirurgové oproti neonatologům, kteří jsou tak akademičtí, tak úzkostlivě přepečliví – vzpírají se bohu i přírodě, aby miminka z toho všeho vykřesali. Ještě v roce 1970 mělo takové mimino ani ne desetiprocentní šanci na přežití, zatímco dnes je to 90 procent. Po dvanácti týdnech neonatální magie už to není ten rejsek s průsvitnou kůží, který byl připojený k desítkám trubiček a drátů, teď je to skutečný chlapeček L, notně vřískající, blinkající a spící, a dnes odpoledne ho propouštějí domů.

Měl bych se radovat, že jede domů – a taky se samozřejmě raduji, v tom ostatně spočívá náš důvod bytí –, ale bude mi chybět můj malý kámoš, se kterým jsem se často vídal.

Kupuji nejméně příšernou kartičku, jakou mají v nemocničním krámu League of Friends, a nechávám ji u dětských sester pro jeho maminku. Píšu, jakou mám radost z toho, že jejich příběh končí šťastně, dávám jí své telefonní číslo a prosím ji, jestli bude tak hodná, aby mi občas poslala jeho MMS. Vím, že to zřejmě bude proti předpisům lékařské komory a nemocničnímu protokolu a v rozporu se všemi drobně tištěnými dodatky, směrnicemi a osvědčenou praxí, ale kvůli tomuhle jsem připravený jít třeba i sedět. 44

Úterý 2. února 2006

V gynekologické ordinaci podepisuji zprávy pro praktické lékaře.

Vážený kolego,

XA jsem prohlížel na klinice, kde byla se svým manželem Samem, Esther Sladkou a jejich dvěma dětmi…

Chvíli se na tu schůzku snažím rozpomenout. Kdo z těch tří byli rodiče dětí? Cítím, že bych měl vědět, kdo je Esther – proč to celé jméno? Je slavná? Manželka sira Alana? Jak se ukazuje, Esther tam vůbec nebyla.

Před dvěma měsíci ministerstvo propustilo skoro všechny nemocniční sekretářky a nahradilo je novým počítačovým systémem. První zásadní rozdíl je ten, že nedáváte sekretářkám pásky z diktafonu, teď diktujete přímo do nemocničního počítače, který rozhodne, zda váš zvukový záznam uploaduje a pošle ho do ciziny sekretářskému protějšku v nějaké robotárně, nebo zda ho okamžitě beze stopy vymaže. Druhý hlavní rozdíl: kvalita přepisu nasvědčuje tomu, že administrační část systému tvoří dvě plechovky, provázek a lemur vyškolený k psaní na stroji. Ale tím si nelámeme hlavu: hlavní jsou všechny ty peníze, které ministerstvo ušetří vyhozením tolika dlouhodobě a tvrdě pracujících členů personálu, kteří nemocnici milovali. Jediná výhoda tohoto systému je, že si můžete poslechnout svoji původní nahrávku při revizi dokumentů. Zmáčknu tlačítko.

Vážený kolego,

XA jsem prohlížel na klinice, kde byla se svým manželem Samem (S jako sladký) a jejich dvěma dětmi…

Jsem přesvědčený, že tohle mě vynese do čela výsledkové tabule v ministerské diktovací soutěži o nejlepší paskvil a sesadí tak výrok „Pacient má známé analogie“ (nemá žádné známé alergie).

Středa 22. března 2006

Ve tři ráno se účastním triáže pacientů na porodním oddělení. Pacientka RO má pětadvacet let a je v třicátém týdnu prvního těhotenství. Stěžuje si na velký počet bezbolestných skvrn na jazyce. Diagnóza: chuťové pohárky.

Pondělí 3. dubna 2006

Jsou dvě hodiny ráno a na porodním oddělení není celkem nic na práci, a tak se vypařím na inspekční pokoj, abych si dodělal osobní administrativu (Adaministrativu?) a chvíli civěl do Facebooku. Vyjadřuji se k tomu, jak pěkně vypadá přítelovo nejnovější ošklivé dítě, což umím velmi přesvědčivě, protože velkou část pracovního dne trávím tím, že totéž dělám úplně cizím lidem. Pro mě skutečný zázrak narození dítěte spočívá v tom, že chytří, racionální lidé s různými profesemi a hlasovacím právem hledí na tyto napůl rozpuštěné masité hrudky, s deformovanými hlavičkami po protlačení pánví, pokryté pěti druhy hrozného slizu a vypadající, jako by se dobré dvě hodiny kutálely na kynuté pizze, a upřímně věří, že vypadají krásně. Je to darwinismus v akci, iracionální láska k vlastnímu potomstvu. Tatáž pevně zakořeněná touha po zachování druhu, která zajišťuje, že se ženy vracejí na druhé kolo na porodním už za osmnáct měsíců po nenapravitelném poškození hráze.

Druhý zázrak narození dítěte je dán tím, že můžu jeho hlavičku uchopit do kovových porodnických kleští, zaklonit se – zabrat silou odpovídající 20 kilogramům, u čehož se většinou zapotím – a dítě vyjde ven naprosto v pořádku, nikoli bez hlavy, jak byste spíše čekali. Jakmile se narodí, každá rodička je přímo posedlá tím, že se mu snaží podpírat hlavičku dlaní, aby ji drželo rovně. Kdyby fotografie uměly mluvit, slyšeli byste křik „Pozor na krček!“ nad každým obrázkem bezdětné příbuzné pózující s novorozencem. Já jsem však zcela přesvědčený o tom, že byste mohli dítě za hlavu i nosit a bylo by naprosto v pořádku. 45

Právě procházím profily svých ex, abych se ujistil, že beze mě se jim vede strašně špatně a ztloustli, když v tom mi před očima vyskočí post od Simona, spolužákova mladšího bratra. Je mu dvaadvacet, a i když jsem s ním mluvil celkem jenom dvakrát, navíc před deseti lety, tohle je Facebook, kde je každý vaším přítelem. Je to prosté a ohromně účinné. Čtyři slova: „Sbohem všichni. Skončil jsem.“

Uvědomuji si, že jsem asi jediný člověk, který tohle čte v pondělí o půl třetí v noci, a tak mu pošlu soukromou zprávu s dotazem, zda je v pořádku. Jsem vzhůru, píšu, připomenu, že jsem lékař, a dávám mu své číslo na mobil. Procházím seznam v telefonu, jestli tam nemám číslo na jeho bratra, když zazvoní Simon. Je totálně rozhozený: opilý a brečí. Právě se rozešel s přítelkyní.

Na takové rady nejsem školený o nic víc, než kdybych mu radil při výměně převodovky nebo pokládání parketové podlahy, ale on si myslí, že jsem, a to je dobře pro oba. O dvě hodiny později (zázrakem bez jediného pípnutí) je jasné, že jsme si dobře popovídali. Pojede taxíkem k mámě a ráno si domluví urgentní schůzku s praktickým lékařem. Cítím tentýž zvláštní příval endorfinů jako po zvládnutí naléhavého medicínského případu – vyčerpání plus velikou radost a matný pocit, že jsem udělal „dobrou věc“ (asi jako kdybyste uběhli deset kilometrů pro charitu). Je pravděpodobné, že během dnešní noci jsem Simonovi pomohl víc než kterékoli ze svých pacientek.

Odpovídám na pípání a mířím na porodní oddělení, abych prohlédl ženu v třicátém týdnu, která naznala, že v pět ráno potřebuje prohlédnout ekzém. „Myslela jsem, že teď na to bude větší klid než dopoledne,“ říká.

Pondělí 10. dubna 2006

Odkázání od staršího sekundáře na pohotovosti – pacientka má určitý druh bradavičnatých poševních výrůstků. Ptám se, jestli to může popsat trochu podrobněji. „Jako květákové růžičky, kámo. Ačkoli s tím výtokem je to spíš jako brokolice.“

H historka u večeře nepobavila.

Pátek 21. dubna 2006

Rona příští týden čeká menší operace kolene a chce, abych ho ujistil, že při umrtvení nezemře. Na takové ubezpečení nemám sice kvalifikaci, ale klidně mu ho poskytnu.

Také ho zajímá, co když nějaké anestetikum „nezabere“, a tak mu vyprávím svůj příběh z práce, který se stal na počátku roku:

„Nuže, anesteziologové podávají dva hlavní léky. Za prvé svalový relaxans – aby se v tobě mohl chirurg jaksepatří šťourat. Jenže když je tělo úplně ochromené, nemůžeš bez pomoci dýchat, a proto tě během procedury napojí na dýchací přístroj. Druhým lékem je kalná tekutina s názvem propofol, která tě uvede do bezvědomí, takže celou proceduru prospíš.

A teď si představ, že anesteziolog omylem z vozíku vezme špatnou kalnou tekutinu a píchne ti místo propofolu antibiotika. Ležíš na anesteziologickém stole úplně ochromený svalovým relaxantem, ale bez propofolu jsi úplně vzhůru – slyšíš všechno, co lidé okolo říkají, cítíš, jak tě chirurg čistí antiseptikem, a nemáš možnost někomu sdělit, že se něco hrozně podělalo. Potichu vykřikneš, když ti skalpel prořízne kůží – je to daleko horší, pronikavější bolest, než jsi kdy v životě zažil…“ Ron se tváří, jako by ho namaloval Edward Munch. „Ale jsem si jistý, že s tebou to proběhne v pořádku!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bude to bolet, doktore?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.