Rozdělení státu

25 let České a Slovenské republiky

Václav Klaus, Vladimír Mečiar,
Václav Havel, Jan Stráský, Milan Uhde

Publikace č. 40/2018

Vydává Institut Václava Klause

Šárecká 29, 160 00 Praha 6

e-mail: office@institutvk.cz

Editor: Filip Šebesta

Foto obálka: © ČTK/Brenkus Peter

Fotografie: Zdeněk Pešek

Do epub upravil Vladimír Vyskočil – KORŠACH

Vydání první, únor 2018

ISBN 978-80-7542-041-1 (tištěné vydání)

ISBN 978-80-7542-042-8 (e-book)

MK ČR E 14013

Předmluva

Prvního ledna uplynulo 25 let od rozdělení Československa a vzniku samostatné České republiky a Slovenské republiky. Obdivuhodným mírovým a kooperativním způsobem rozdělení skončila prohlubující se agónie společného státu, započatá tzv. pomlčkovou válkou v roce 1990. To však bylo pouze nové vzplanutí latentní krize soužití Čechů a Slováků, která vystupovala na povrch ve všech kritických momentech existence Československa od jeho vzniku.

Ani po stu letech nemáme odvahu si přiznat, že Masarykova republika měla velké vrozené defekty. Pro české Němce bylo postavení menšiny v národním státě pro tento účel uměle vytvořeného československého národa nepřijatelné a nová republika se ani nesnažila nijak zvlášť si naše Němce získat. Čechoslovakismus si nezískal srdce Slováků. Účelovost jeho vzniku – český zájem na výrazném přečíslení českých Němců spojením se Slováky a hledání ochrany před brutální maďarizací na straně slovenské – se rychle začala projevovat. Předválečný slovenský autonomismus rychle přerostl v separatismus, který byl zneužit Hitlerem a nacisty ke zničení Československa.

Slovenský štát jako satelit „Třetí říše“, jeho účast ve válce proti Spojencům a podíl na vyvraždění vlastních židovských obyvatel ideu slovenské samostatnosti pošpinily a na řadu let zdiskreditovaly, takže poválečná obnova Československa byla bez problémů prosazena. Odsunem sudetských Němců však na české straně přestal existovat původní hlavní motiv pro spojení se Slováky. Ti naopak těžce nesli denní pragocentrickou praxi komunistického režimu, který byl Slovensku vnucen z Prahy. Pod totalitním nehybným příklopem tak v komunistickém Československu stále doutnal a sílil česko – slovenský antagonismus živený přirozenou snahou Slováků, kteří mezitím dospěli v rozvinutý moderní národ, dosáhnout vlastní suverenity. Projevilo se to při první příležitosti v roce 1968 a ani federalizace republiky a skutečnost, že řada hlavních postav normalizačního režimu včetně prezidenta republiky Husáka byli Slováci, na tom nic nezměnila.

Po roce 1989 se v podmínkách nově nabyté svobody uvolnila stavidla všech dlouhodobě neřešených problémů země a slovenská otázka byla jednou z nejdůležitějších, přestože to prezident Havel a jeho okolí neočekávali a zpočátku přehlíželi. Jejich politická neobratnost, sklony k intrikánství a nedostatek respektu k partnerům na druhé straně spolu se snahou některých českých politických sil hrát antislovenskou kartu nakonec vytvořily takový příkop, který fungování společného státu zcela paralyzoval. Nutnost řešit tuto situaci spadla na vítěze voleb v červnu 1992 – Václava Klause a Vladimíra Mečiara. To vše v situaci, kdy celá Evropa trnula hrůzou nad hrůzami jugoslávské agónie a krvavými zmatky provázejícími rozpad Sovětského svazu.

Mírové, konsensuální a smluvně podložené rozdělení Československa patří k unikátním událostem v moderních dějinách. Výrazně přispělo nejen k udržení mimořádně přátelských vztahů mezi našimi zeměmi, ale ukázalo Evropě i světu vzácnou schopnost dohody a schopnosti nalézt řešení i ve velmi obtížných a potenciálně nebezpečných situacích. Oběma zemím přátelské a vzájemně vstřícné rozdělení umožnilo zbavit se velmi vleklého sporu dvou národů, hrozícího eskalací a dalo možnost soustředit se na řešení skutečných věcných problémů, které obtížné období po pádu komunismu přineslo. Odstup čtvrtstoletí již umožňuje říci, že obě země v tom byly úspěšné.

Přesto je rozdělení Československa tématem, které u nás stále rezonuje v domácích politických šarvátkách. Stále slýcháme invektivy, že Klaus a Mečiar rozdělili společný stát svévolně, že mělo proběhnout referendum atd. Opakují to zejména ti, kteří měli podíl na rozpoutání česko – slovenské krize na počátku 90. let a kteří v ní selhali. Na slovenské straně je takováto kritika výjimečná.

Ze všech těchto důvodů se Institut Václava Klause rozhodl 25. výročí rozdělení Československa a vzniku samostatné České republiky připomenout akcí, která by na pódium přivedla obě hlavní postavy historických událostí té doby – bývalé premiéry Václava Klause a Vladimíra Mečiara. Díky ochotě Národního muzea se 11. prosince 2017 jejich diskuse konala v historické budově bývalého Federálního shromáždění, na místech, kde se tato historie psala. Přenášela ji v přímém přenosu Česká televize. Setkání dvou velkých postav moderní historie obou našich zemí bylo výjimečné i v tom, že Vladimír Mečiar navštívil Prahu poprvé po dlouhých 19 letech.

Publikace, kterou máte před sebou, přináší v části A přepis vystoupení Václava Klause a Vladimíra Mečiara na této diskusní akci, která reflektují tehdejší události z jejich dnešního pohledu a dávají je do souvislosti s dneškem.

V části B přetiskujeme některé klíčové parlamentní projevy a novinové články a komentáře Václava Klause z období jednání o rozdělení federace a bezprostředně po vzniku samostatné České republiky a v části C pak další projevy tehdejších nejvyšších ústavních činitelů. Pro každého, kdo se zajímá o nejnovější dějiny naší země je to podstatná ilustrace tehdejších dějů a atmosféry ve společnosti, na něž se dnes už zapomíná.

Jiří Weigl

V Praze, 16. ledna 2018

| A |
Vystoupení na diskusi čtvrtstoletí nové české a slovenské státnosti

(11. prosince 2017)

25. výročí přátelského rozdělení Československa^1

Václav Klaus, bývalý premiér ČR

Mnozí, a já osobně to cítím velmi silně, považujeme za zcela mimořádné, v podstatě za unikátní a za dlouhou dobu více než potřebné, že se nám podařilo přivést bývalého slovenského premiéra Vladimíra Mečiara do Prahy a pozvat ho k veřejnému vystoupení. Naším záměrem je touto formou připomenout 25. výročí výjimečně přátelského, pečlivě a zodpovědně organizovaného a na kooperativní bázi koncipovaného rozdělení Československa.

Všechna tato adjektiva jsou důležitá. Většina dělení států v dávné i nedávné historii byla děleními nepřátelskými, neorganizovanými a nepřipravenými, a proto nevyhnutelně chaotickými. Proběhla s vysokými náklady, často i se ztrátami lidských životů. Jsem přesvědčen, že to bylo proto, že k nim docházelo bez plnohodnotné, druhou stranu plně respektující spolupráce a vzájemného pochopení.

Z doby nedávno minulé stačí vzpomenout rozpad (nikoli rozdělení) Jugoslávie nebo zcela nekooperativně proběhlé ukončení existence Sovětského svazu. I současné úsilí Velké Británie o vymanění se z Evropské unie je až dosud také zcela nekooperativní (ne náhodou se používají slova hard a soft brexit), velmi nekooperativní bylo a je jednání Madridu s Katalánskem. V této terminologii musíme říci, že naše rozdělení bylo mimořádně soft – zejména z hlediska mezilidských vztahů.

Já sám jsem ani tehdy, ani nikdy potom, necítil na Slovensku jakékoli nepřátelství vůči naší zemi a ani vůči své osobě. Možná může mít pan kolega Mečiar poněkud jiné pocity z reakcí některých českých médií a části politiků, ale Češi a Slováci vůči sobě v průběhu rozdělování státu necítili nevraživost a necítí ji ani teď. V tomto smyslu se rozdělením státu nic nezhoršilo, spíše zlepšilo.

Mezi rokem 1992 a rokem 2017 je mezera jedné generace. Paměť nezadržitelně slábne, leccos je už zapomenuto, i tehdejším teenagerům je dnes už přes čtyřicet. Mnozí účastníci událostí let 1990 až 1992 nejsou mezi námi. Považujeme – a teď snad mluvím i za pana premiéra Mečiara – za svou povinnost udržovat férovou interpretaci toho, co se tehdy událo, odmítat vědomé a záměrné desinterpretace tehdejších událostí a nedopustit, aby bylo rozdělení společného státu zneužíváno k novým politickým hrátkám.

Za sebe musím říci, že jsem věděl už tenkrát a vím ještě silněji teď, že rozdělení v roce 1918 vzniklého – tedy z historického hlediska jen velmi krátce existujícího – společného státu Čechů a Slováků bylo logickým, správným a potřebným, tehdy navíc nevyhnutelným krokem. Přiznám se, že jsem to tak dobře nevěděl v desetiletích před koncem komunismu a dodávám, že jsem to možná tak dobře nevěděl nejen kvůli své nepozornosti, ale i proto, že jsem nebyl Slovák. Český pohled na tyto věci byl vždy poněkud odlišný.

Vladimír Mečiar a Václav Klaus, 11. 12. 2017

Komunismus jakékoli nahlas pronášené úvahy o výhodách a nevýhodách společného státu znemožňoval a my Češi jsme v té době měli jediný cíl: zbavit se komunismu. Všechny naše pocity křivdy či nespravedlnosti jsme odvíjeli výlučně od komunistické nesvobody a iracionality.

Slovensko vedle pocitu nesvobod komunistických cítilo i nesvobodu národní. My jsme nadměrný centralismus spojovali výlučně s komunismem, Slováci i s Prahou. My jsme iracionální strukturu ekonomiky dávali za vinu systému centrálního řízení a plánování, Slováci to spojovali i se záměrným (tedy někým organizovaným) přesunem těžkého a zbrojního průmyslu na Slovensko. Ve výčtu asymetrie těchto našich pocitů bych mohl pokračovat, ale výchozí rozdíl pohledu je zřejmý, nepominutelný, chtělo by se říci „objektivně“ existující.

Komunismus zakazoval jakýkoli svobodný diskurs o čemkoli, proto ani téma státoprávního uspořádání nebylo vážně diskutováno (s výjimkou toho, že na konci 60. let Slováci prosadili federalizaci do té doby unitárního státu.) Určitě to nebylo diskutováno na české straně. Na rychlý polistopadový vývoj v těchto věcech jsme nebyli plně připraveni. Proto jsme byli tak překvapeni první velkou státoprávní epizodou, prvním karambolem, onou známou pomlčkovou válkou, která byla vyvolána v život v lednu 1990 projevem prezidenta Havla ve Federálním shromáždění, na místě, kde jsme se dnes sešli.

Díky pomlčkovému konfliktu jsme si postupně začali uvědomovat dlouhodobé příčiny našeho státoprávního problému a postupně jsme získávali schopnost oddělovat je od krátkodobých důvodů, od konkrétních spouštěcích mechanismů tehdejších politických sporů.

Začali jsme si – my na české straně – připomínat nejen nemalé, z minulosti přetrvávající rozdíly obou částí tehdejšího státu, ale i umělost a nesamozřejmost projektu Československa. Nově jsme se začali dívat na opakovaně vznikající krize a trhliny našeho sedmdesátiletého soužití, k nimž docházelo v uzlových bodech našich moderních dějin – ať už to byly roky 1939, 1968, 1990. Najednou začalo být zřejmé, že se ve všech těchto „trhlinách“ Slovensko hlásilo k revizi roku 1918, což naznačovalo, že se s Československem, jak bylo původně koncipováno, ne plně identifikovalo. Nic z toho nebylo výmyslem roku 1992 a politiků roku 1992, jakkoli se to někteří lidé pořád snaží tvrdit.

Toto všechno obnažil konec komunismu a pád všech tabu, která s sebou tento režim nevyhnutelně nesl. Asymetrii pohledu Čechů a Slováků politická reprezentace Slovenska rychle uchopila, zatímco my jsme se tím dlouhou dobu málo zabývali. Někteří to ignorovali a bagatelizovali (nebo se v tom pohybovali jako slon v porcelánu), jiní začali na slovenské, mnohdy překvapivé a ostré výroky, impulsy, plány a záměry odpovídat agresivně – výlučně z důvodů získávání laciných politických bodů doma (Kalvodova ODA, ale v průběhu času stále více i Pithartova zdánlivě holubičí vláda).

Setkání a diskuse se uskutečnily ve Sněmovně lidu bývalého Federálního shromáždění

Není čas a prostor rozebírat tisíce drobných i významnějších událostí od listopadu 1989 do voleb v červnu 1992. A také není důvod tisíci detaily zatemňovat základní dějovou linku, neboť právě o tu nám musí jít.

Před volbami v červnu 1992 česká politická reprezentace rozdělení státu nepřipravovala a ani se na něj nepřipravovala, což bych si tak jistě netroufl říci o reprezentaci slovenské, resp. o její významné části. Nemám na mysli primárně Vladimíra Mečiara, spíše mám na mysli tehdejší slovenskou vládu v čele s Jánem Čarnogurským (ale i s ministrem financí Kováčem). Volby na české straně jednoznačně odmítly dvojdomkáře (a reformní komunisty) z Občanského hnutí, na Slovensku zcela vyhořela bratislavská kavárna Veřejnosti proti násilí, uvažující velmi – v uvozovkách – pražsky. Karty byly volbami rozdány zcela jednoznačně. Vítězové voleb dostali dostatečný mandát.

ODS, která se – v úsilí o udržení společného státu – jako jediná z české politické scény pokoušela kandidovat i ve slovenských volbách, celý tento už rozběhlý státoprávní problém – při svém malém zastoupení ve federální vládě a nevýrazném ve vládě české – po svém vítězství ve volbách více méně zdědila. Na Slovensku získala klíčovou pozici HZDS Vladimíra Mečiara. Oba dva jsme respektovali výsledek voleb, což bylo klíčové. Oba dva jsme výsledek voleb pochopili jako jasné sdělení – Slovensko chtělo samostatný stát, Česko by společný stát akceptovalo, ale odmítalo třetí cesty, dvojdomky, odsouvání řešení, nezadržitelné narůstání prvků samovolného rozpadu, který jsem se – jako federální ministr financí – dlouho snažil brzdit. Byli jsme si vědomi i nesestavitelnosti jakéhokoli dalšího státního rozpočtu federace. Proto jsme – s Vladimírem Mečiarem – velmi rychle, už při našich prvních povolebních setkáních, dospěli k závěru, že je rozdělení nezbytné. Volební výsledek to určil zcela jednoznačně. V tomto ohledu byly obě vlády – česká i slovenská – jednotné. Lišily se mezi sebou i uvnitř sebe jen důrazy.

Všechno další už bylo logickým důsledkem. Rozhodující bylo, že byly naše vzájemné vztahy s Vladimírem Mečiarem a naše leckdy bolestné a zdlouhavé vyjednávání naprosto korektní. Po celé dlouhé týdny a měsíce. Chtěl bych využít této příležitosti a Vladimíru Mečiarovi poděkovat. Bez něho by proces rozdělení Československa nemohl dopadnout tak dobře, jak dopadl.

V žádné chvíli jsme nedopustili roztržku. Věděli jsme, že je třeba chápat druhou stranu. Věděli jsme, že nikdo nemůže vyhrát 10:0. Věděli jsme, že ústupky a kompromisy jsou nezbytné. Věděli jsme, že nám za tyto kompromisy nebudou všichni tleskat, ale byli jsme si jisti, že byly potřebné. Jsem si tím jist i teď.

Vývoj za uplynulých 25 let nám dal za pravdu.

1 Vystoupení na semináři „Klaus – Mečiar: Čtvrtstoletí nové české a slovenské státnosti“, budova bývalého Federálního shromáždění, Praha, 11. prosince 2017.

Vydali sme sa správnou cestou^2

Vladimír Mečiar, bývalý premiér SR

Dámy a páni,

do Prahy som prišiel po 19 rokoch z úcty k vášmu pánovi prezidentovi, predsedovi vlády, predsedovi ODS, ktorého považujem za najvýznamnejšiu osobnosť novodobej českej politiky. Určoval jej obsah, v každom ohľade ju reprezentoval a veľmi dôstojne a zásadovo zastupoval. Môžem vám povedať, že po každom rokovaní s ním som bol o dve, tri kilá ľahší – vypotených 8–10 hodinovými maratónmi, ktoré vyžadovali absolútne sústredenie, absolútnu koncentráciu, absolútny výsledok. Pán Klaus, ste politik, ktorého uznávam ako jediného v Európe. Ďakujem.

Z hľadiska mediálnych predstáv, že sa zišli dvaja ľudia pod stromom v Brne a rozhodli, že štát nebude – to je značná hlúposť. Veci sa nikdy nedejú bez príčiny a nikdy nie bez súvislostí historického vývoja. Dovoľte, aby som sa pri ňom na chvíľu pozastavil.

Historické súvislosti

Prvýkrát sa Slováci postavili za svoju samostatnosť v roku 1848. Po dohode s rakúskym cisárom, ktorý im sľúbil slobody, išli a tiahli proti maďarským vojskám a trikrát úspešne zasiahli. Keď skončili boje, prišli Rakúšania ku Slovákom a rakúsky cisár sa odvďačil tým, že ich pozabíjali. Zaplatilo sa krvou za snahu byť slobodný a aj za dôveru iným. Potom prišlo obdobie veľmi tvrdej maďarizácie. Slováci sa dostali takmer na hranicu národného zániku. Samozrejme, že táto dôsledná politika maďarizácie viedla k tomu, že ani inteligencia na Slovensku v radách slovenskej politiky veľmi nevznikla a pokiaľ aj došlo k vzniku politických strán, či to bola najprv evanjelická a potom katolícka, jej predsedami boli maďarskí grófi, ktorí robili zasa tú politiku „po maďarsku“ a proti Slovensku. Preto aj keď prišlo obdobie ďalšej historickej výzvy – prvá svetová vojna – a riešenie po nej, slovenská reprezentácia neexistovala v stave, aby predstavovala partnerský vzťah k mladočechom a tej skupine, ktorá v Prahe rozhodovala založiť štát Čechov a Slovákov, ale zastupovali ju slovenské skupiny v zahraničí. Boli to Slováci v Clevelande a v Pittsburghu, ktorí uzatvorili dohody o usporiadaní vzťahov, a preto aj historicky sa vždycky na tieto dohody a ich naplnenie slovenská politická reprezentácia odvolávala.

Toto obdobie vzniku štátu bolo spojené s prvou svetovou vojnou, s rozpadom Rakúsko-Uhorska, so zhoršením ekonomickej a politickej situácie a ak na troskách Rakúsko-Uhorska vznikol československý štát, treba povedať, že bol privítaný, ale inak v Čechách a inak na Slovensku. Nie všetci vedia, že v roku 1918 sa na radnici v Žiline ešte rozprávalo a úradovalo maďarsky, nie v slovenskom jazyku. A keď prišlo, že sa Slováci Martinskou deklaráciou pridávajú k Československu, Maďarsko zareagovalo tak, že vojensky obsadilo územie Slovenska. Ale bola tu jedna výhoda. A to boli légie Čechov a Slovákov, československé légie, ktoré existovali a boli schopné vojenskej protiakcie a Maďarov vytlačiť zo Slovenska (myslím tým maďarské vojská, nemyslím tým národnosť). Po tomto prvom vytlačení a určení hraníc – lebo tam, kde zostali stáť vojaci, tam sú dneska hranice Slovenska (mali ešte pokračovať, z neznámych dôvodov ich taliansky generál zastavil), nasledovala druhá akcia maďarských vojsk v súvislosti so vznikom Slovenskej republiky rád a druhýkrát museli československé légie vytláčať Maďarov z územia Slovenska, z pokusu znovu okupovať silou to, čo nevedeli zvládnuť ani politicky, ani hospodársky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rozdělení státu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.