Česko-německá deklarace

Dvacet let poté

Václav Klaus, Jiří Weigl, Rudolf Jindrák
Václav Pavlíček, Aleš Valenta, Jindřich Dejmek
Václav Junek, Lukáš Novotný, Vladimír Handl
Ota Filip, Jindřich Forejt

Publikace č. 38/2017

Vydává Institut Václava Klause

Šárecká 29, 160 00 Praha 6

e-mail: office@institutvk.cz

Editor: Marek Loužek

Do epub upravil Vladimír Vyskočil – KORŠACH

Vydání první, srpen 2017

ISBN 978-80-7542-037-4 (tištěné vydání)

ISBN 978-80-7542-038-1 (e-book)

MK ČR E 14013

Předmluva

Dvacet let od podepsání česko-německé deklarace je příležitostí připomenout dokument, který zásadně ovlivnil polistopadové česko-německé vztahy. Česko-německá deklarace představuje kompromis, protože se český a německý pohled na události kolem druhé světové války budou přirozeně vždy rozcházet. Deklarace byla politickým, nikoli právním dokumentem. Její přijetí bylo velkým úspěchem.

První část přináší texty ze semináře Institutu Václava Klause „Dvacet let česko-německé deklarace“ z 24. ledna 2017. Tehdejší premiér Václav Klaus popsal pozadí jednání o česko-německé deklaraci. Profesor Právnické fakulty Západočeské univerzity Václav Pavlíček vysvětlil, že odsun Němců po druhé světové válce proběhl v souladu s mezinárodním právem. Aleš Valenta z Institutu Václava Klause rozebírá roli Sudetoněmeckého krajanského sdružení a CSU při jednání o deklaraci. Bývalý velvyslanec ČR v Německu Rudolf Jindrák ukázal, že deklarace není tečkou, nýbrž spíše dvojtečkou za minulostí, protože minulost nejde vykládat ani upravovat. Výkonný ředitel Institutu Václava Klause Jiří Weigl upozornil na úskalí vstřícných gest v česko-německých vztazích.

V části B uveřejňujeme další zajímavé doplňkové texty. Jindřich Dejmek z Historického ústavu Akademie věd ČR analyzuje česko-německou deklaraci z pohledu historika. Podle Lukáše Novotného z Univerzity Jana Evangelisty Purkyně v Ústí nad Labem deklarace zklidnila vzájemné vztahy. Vladimír Handl z Fakulty sociálních věd UK potvrzuje, že deklarace přispěla k uvolnění česko-německých vztahů. Publicista Václav Junek upozorňuje na nebezpečí ztráty historické soudnosti. Spisovatel Ota Filip uvádí, že kdyby podobná deklarace vznikla za první republiky, mohly se dějiny ubírat jinými cestami. Jindřich Forejt z Institutu Václava Klause se zamýšlí nad okolnostmi pohřbu Helmuta Kohla.

V části C zařazujeme přílohy. Přetiskujeme plné znění česko-německé deklarace o vzájemných vztazích podepsané 21. ledna 1997. Přinášíme vystoupení premiéra Václava Klause při příležitosti podpisu česko-německé deklarace 21. ledna 1997, jeho vystoupení při příležitosti projednávání česko-německé deklarace v Poslanecké sněmovně Parlamentu ČR 11. února 1997, jeho článek o deklaraci z 19. prosince 1996 a vzpomínku na Helmuta Kohla. Za pozornost stojí i osm fotografií ČTK z podpisu česko-německé deklarace.

Německá otázka a vztah soužití s Němci měla vždy zásadní význam pro náš národ a stát. Česko-německá deklarace představuje jeden z významných mezníků nové doby ve vztazích mezi oběma národy. Je zásluhou i česko-německé deklarace, že česko-německé vztahy i přes rozdílné názory na některé věci dnes nepředstavují vážný bilaterální problém.

Marek Loužek, editor

V Praze 22. června 2017.

| A |
Texty ze semináře IVK „Dvacet let česko-německé deklarace“

(24. ledna 2017)

Pokusy o návrat minulosti pokračují

Václav Klaus

Je tomu už dvacet let, kdy byla dne 21. ledna 1997 v Praze podepsána „Česko-německá deklarace o vzájemných vztazích a jejich budoucím rozvoji“. Za vládu České republiky jsem ji podepsal já, za vládu Spolkové republiky Německo Helmuth Kohl. Spolu s námi ji podepsali ministři zahraničních věcí Josef Zieleniec a Klaus Kinkel. Bylo to v chladném, nevlídném lednovém dni. Před budovou Lichtenštejnského paláce celé hodiny bouřili ti, kteří tuto deklaraci nechtěli, zejména Sládkovi republikáni. Uplynulo dvacet let a je třeba se – bez myšlení blokující politické korektnosti, která zamlžuje podstatu jakéhokoli problému a tématu – zamyslet, zda deklarace splnila svůj účel. Rovnou říkám, že ano i ne.

Deklarace si kladla za cíl doplnit smlouvu z roku 1992 (tehdy ještě mezi Českou a Slovenskou Federativní Republikou a SRN), neboť ta se velmi rychle ukázala být nedostatečnou. Představovala „pouze“ nutný, nekonfliktní krok k normalizaci vztahů mezi dvěma sousedními státy, které v bezprostředně předcházející době prošly hlubokými změnami. U nás padl komunismus a Německo se sjednotilo. Šlo o standardní mezinárodní smlouvu (potvrzující neporušitelnost hranic, státní svrchovanost a územní celistvost, i připravenost k vzájemné budoucí spolupráci). Tato smlouva ponechala stranou citlivou otázku minulosti, což byla zásadní chyba tehdejší české (méně slovenské) politiky. V okamžiku sjednocování Německa nastala unikátní šance k jasněji formulované ochraně našich dlouhodobých zájmů.

Brzy se ukázalo, že minulost vzájemné vztahy i nadále zatěžuje. Na německé straně se – s významnou podporou bavorské CSU – aktivizovalo Sudetoněmecké krajanské sdružení, vznášející majetkové nároky a operující „právem na vlast“. To vyvolávalo nedobré pocity na české straně, které bohužel nejhlasitěji předváděli Sládkovi republikáni. Trápilo to však i mnohé z nás. Počátkem roku 1995 byly proto zahájeny první konzultace o dokumentu, v němž by byly nově zformulovány postoje obou zemí k tragickým událostem let 1938–1947.

Dokument byl z naší strany původně připravován Ministerstvem zahraničí, ale v určité chvíli jsem jeho přípravu převedl do gesce předsedy vlády. A byl to Úřad vlády, konkrétně šéf mých poradců Dr. Weigl, kdo v závěrečné fázi – spolu s Kohlovým důvěrníkem Bitterlichem – dolaďoval jednotlivé formulace a slova. Stejným způsobem mne ujistil německý kancléř Kohl, že i on to bere do svých rukou a že je to pro něho „Chefsache“ (v rozhovoru s ním jsem se prvně setkal s tímto německým slovním obratem). Česko-německá deklarace z roku 1997, jak jsem řekl při jejím podpisu, „je textem, který vznikl jednáním dvou suverénních zemí. Proto nemůže být textem jednostranným. Proto nemůže být textem, který by uspokojoval jen jednu z obou stran. Právě tak je třeba tento text číst a hodnotit i dnes. Prosil bych všechny, aby tak postupovali. I ty, kteří mají řadu důvodů zaujímat pohled jednostrannější“.

Věděli jsme, že jde o kompromis, protože se český a německý pohled na události kolem druhé světové války bude vždy rozcházet. Tuto realitu vzaly při přípravě deklarace obě strany na vědomí. Obě strany chtěly zabránit tomu, aby leckdy tragická minulost navěky komplikovala budoucnost sousedských vztahů obou našich zemí.

Věděli jsme, že deklarace není pokusem o vyřešení bolestivých problémů minulosti. Deklarace byla sdělením, že problémy minulosti řešit nebude, protože řešitelné nejsou. Klíčem byly věty typu, že spáchané křivdy náležejí minulosti, že „společná cesta do budoucnosti vyžaduje jasné slovo o minulosti, přičemž příčina a následek v sledu událostí nesmějí být opomíjeny“, a že se zaměříme na budoucnost. Současně však bylo v deklaraci napsáno, že ohledně minulosti má každá strana „jiný právní názor“. Dodnes jsem přesvědčen, že se česko-německá deklarace z ledna 1997 stala vítězstvím realistického postoje k historii. Byla také rychle schválena v parlamentech obou zemí, v německém se z 672 poslanců vyslovilo pro 578, v českém bylo pro 131 poslanců z 200.

Čas (ani historie) se však nezastavily. Ani po dvaceti letech nemohu dnes zamlčet své zklamání z tiskové konference bezprostředně po podepsání dokumentu. Kancléř Kohl dostal – evidentně předem připravenou – jako první otázku, jak je to s majetkovými nároky bývalých sudetských Němců. Nás, kteří jsme si mysleli, že jsme touto deklarací dosáhli nemalého úspěchu, vyvedla z míry jeho tvrdá, formálně sice správná, ale politicky celou deklaraci poškozující odpověď: to jsme neřešili. (Vím, že to měl tehdy Helmuth Kohl těžké. Jeho vláda se tradičně profilovala jako opora a obhájce požadavků sudetoněmeckých organizací, které ve své velké většině jakákoliv smířlivá gesta odmítaly. Kancléř Kohl byl však velký politik. Neváhal použít svou autoritu a deklaraci na německé politické scéně prosadil bez ohledu na své momentální zisky či ztráty.)

I přes to věřím, že je tato deklarace – a to dlouhodobě – významným a v mnohém průlomovým dokumentem. Zklamáni zůstali – na obou stranách – ti, kteří si na vytváření atmosféry nedůvěry, obav, nároků, neklidu a nestability založili svou politickou kariéru. Byli to jak zástupci sudetoněmeckých krajanských spolků, tak naši domácí političtí a mediální „omlouvači“ a „usmiřovači“. Při pátém výročí Česko-německé deklarace jsem jako předseda Poslanecké sněmovny – v reakci na stálé vracení se tohoto tématu – napsal (Deníky Bohemia, 24. 1. 2002), že „jsem skeptický k možnosti vyřešit sudetoněmecký problém nějakým zázračným kompromisem české strany… Omluvy, odškodňování a vytváření iluzí, že může být touto cestou minulost napravena, považuji za falešné“. Dodal jsem, že existuje „jen velmi omezená možnost nějakým gestem překonat bariéry a blokace, které v myslích lidí vytvořila historie“.

Na konferenci v Ústí nad Labem (28. března 2004) jsem – již jako prezident republiky – řekl, že „jsou události, které my, dnes žijící, nemůžeme vrátit zpátky. Nemůžeme je nechat proběhnout jiným způsobem. Nemůžeme zařídit, aby to bylo způsobem, který bychom my, s našimi zkušenostmi a pohledy na svět, považovali dnes za správný. Z toho musíme vycházet.“ Nemohl jsem se smířit ani s tím, že byla ona konference nazvána „Tolerance místo intolerance“. Trvám na tom, že nejde o toleranci či netoleranci. Řekl jsem tam i následující větu: „Vznešeně znějící slova o nutnosti tolerance a smíření někteří používají jako zástěrku, snažící se zakrýt jejich evidentní snahu minulost změnit či dát jí zcela novou interpretaci.“

Vybídl jsem tehdy k hledání jiného „výchozího paradigmatu“, jiné vůdčí ideje. Mluvil jsem o pokoře k minulosti a vybídl jsem „ke smíření se s minulostí“. Zdálo se mi a zdá se mi i teď, že jedině to je předpokladem pro dobré sousedské vztahy Čechů a Němců. Česko-německou deklarací jsme s kancléřem Kohlem chtěli zabránit budoucímu politickému zneužití minulosti. To byla a je – doufám – dostatečná a úctyhodná ambice.

Považuji za zbytečné hledat způsoby, jak opakovaně usilovat o další a další „česko-německá smíření“, čehož příkladem např. bylo Paroubkovo Prohlášení (jménem vlády ČR) ze srpna 2005, jímž byl – 60 let po skončení války – iniciován projekt pomoci „aktivním odpůrcům nacismu“. Tehdy jsem na to reagoval slovy, že „je to koncepčně chybné, zbytečné a prázdné gesto, které může ve svých důsledcích poškodit Českou republiku a její zájmy. Prohlášení jednostranně znovu otevírá již jednou uzavřenou citlivou historickou kapitolu“. Takových nápadů a pokusů bylo bohužel daleko více.

Abych mluvil o nás, za sporný považuji i projev premiéra Nečase před poslanci Bavorského zemského sněmu a zástupci Sudetoněmeckého krajanského sdružení (21. února 2013). Nečasovo oslovení těchto posluchačů výrokem „vážení krajané a bývalí spoluobčané“ (tak podobné Hermanovu oslovení publika „milí krajané“ na loňských Sudetoněmeckých dnech v Norimberku) považuji za koncepční chybu – jakkoliv premiér Nečas ve svém projevu výslovně citoval několik důležitých vět z Česko-německé deklarace.

Naše úsilí o nezahrávání si s minulostí, a to jak u nás, tak v Německu, nesmí vést k podcenění současnosti. Minulost není jediným problematickým bodem česko-německých vztahů. Ani dnes není pro nás Německo a to, co se právě dnes v Německu děje, věcí, která se nás netýká. I dnešní, post-maastrichtské a post-lisabonské období evropského integračního procesu, přináší pro naši zemi nemalá rizika. Těmito smlouvami provedené kvalitativní změny konceptu evropské integrace výrazně oslabily politickou sílu malých evropských zemí včetně České republiky a výrazně posílily moc dominantní evropské země: Německa.

To pro naši budoucnost představuje nemalé riziko, které nesmíme podceňovat. Týká se mnoha věcí, nejen např. pro nás nepochopitelného přístupu německých politických špiček k otázce masové migrace do Evropy, ale i spousty dalších „unifikačních“ projektů dnešní Evropské unie, které velmi často prosazuje a vynucuje právě Německo. Absurdní zelená energetická politika Německa silně ovlivňuje postoje celé EU. Svým záměrem do roku 2050 v podstatě zlikvidovat veškerá fosilní paliva nás Německo přímo ohrožuje. A nejen tím.

V roce 1997, když jsem podepisoval Česko-německou deklaraci, jsme ještě byli daleko více suverénní zemí, než je tomu dnes. Naším vstupem do EU a členstvím v EU máme podstatně méně prostoru (a oprávněnosti) se nejrůznějším vnějším tlakům, které jsou pro nás evidentně nevýhodné, bránit. Ti, kteří nezapomínají, si možná vybavují, že jsem to chtěl oslabit i svým tzv. dodatkem k Lisabonské smlouvě (který špičky EU přijaly, ale naši – zejména sociálně-demokratičtí – politici odmítli prosazovat a sdělili EU, že už na tom netrváme). Naše dlouhodobé úsilí o nezbytný respekt k historii by proto nemělo být vyvažováno (či znevažováno) nerespektem k přítomnosti, k nerespektování našich národních zájmů.

Literární noviny č. 1/ 2017.

Co přinesla česko-německá deklarace – ohlédnutí po dvaceti letech

Václav Pavlíček, profesor Právnické fakulty Západočeské univerzity

Doba dvaceti let od podpisu politického dokumentu mezi představiteli české a německé vlády a po jeho následném schválení v parlamentech obou států je dobrým důvodem k bilanci toho, co tato deklarace přinesla dlouhodobě pro Českou republiku a její národní zájmy, zda splnila naděje do ní vkládané, nebo potvrdila obavy kritiků. Kritice byla tehdy podrobena v Parlamentu ČR i ve veřejnosti. Je časovým úsekem jedné generace a má význam také z hlediska trvání historické paměti. Mnoho podstatného se od té doby změnilo. Před dvaceti lety žilo ještě hodně těch, kteří zažili válku, mnozí byli vyhnáni v roce 1938 po tzv. Mnichovské dohodě z pohraničí, zažili sami nebo jejich blízcí koncentrační a vyhlazovací tábory nebo totální nasazení v Německu, bojovali na různých frontách proti Německé říši a těšili se z vítězství spojenců, k nimž patřilo i Československo, a z poválečného uspořádání, jež přineslo také jim svobodu a patrně i záchranu českého národa.

Historická dimenze sporů o česko-německých vztazích

Odsun německého obyvatelstva také z Československa do Německa byl výsledkem rozhodnutí Spojenců v Postupimi a přivítán naprostou většinou národa a jeho politických představitelů a považován za historickou spravedlnost. Byl připravován a podporován především Velkou Británií, jak o tom svědčí Memorandum britského Královského institutu o transferu národnostních menšin již z května 1940 i průběh jednání Postupimské konference. Tato součást poválečného uspořádání reagovala na přihlášení se k nacistickému programu Hitlera, který převzal posléze i Henlein německým obyvatelstvem a na jeho odmítnutí české státnosti v podobě Československa, jak se projevilo ve svobodných volbách parlamentních v roce 1935, i obecních v roce 1938 a posléze účastí na genocidě Židů a teroru vůči českému obyvatelstvu. Poválečný transfer do Německa jako jinak naplněného jejich hesla „Heim ins Reich“ byl chápán především domácím nekomunistickým odbojem jako vytvoření jistoty pro uchování národní a státní existence. Prohlašovali to po válce shodně představitelé všech politických stran, nestátní organizace i církve a náboženské společnosti, zejména ti, kteří se vrátili z koncentračních táborů. Domácí odboj v době války usiloval o vysídlení Němců, zejména po teroru spojeném s nástupem Heydricha a dalším zintenzivněním po jeho smrti, na vypálení Lidic a Ležáků a dalších míst a usmrcení jejich obyvatel. Bývalí němečtí spoluobčané Čechů působili v potlačovatelském nacistickém aparátu a na tomto teroru měli nemalou účast. Organizovanost této menšiny v nacistické straně byla posléze nejvyšší v celém Německu.

Ti, o jejichž přesídlení do Německa bylo rozhodnuto, takový akt považovali za nespravedlivý, a to ať již byl uskutečněn v souladu z rozhodnutí velmocí a pod jejich dohledem po Postupimské konferenci nebo bezprostředně po válce, kdy byl spojen s excesy, často pod vlivem prožitých hrůz ze strany okupantů. Odmítnutí tohoto poválečného uspořádání sjednocovalo dříve soupeřící politické směry mezi odsunutými Němci, zejména v Bavorsku, v politickém spektru od bývalých nacistů a henleinovců přes katolické představitele až po významnou část sociálních demokratů. Požadovali náhradu za svůj majetek nebo návrat na území Československa a jako předpoklad k tomu cíli zrušení dekretů prezidenta republiky a dalších právních aktů vyplývajících z protinacistického odporu a výsledků války. Svou podstatnou účast na teroru a zločinech v době války si nepřiznávali.

Obavy z německého nebezpečí ovlivňovaly i průběh a výsledky únorového převratu v roce 1948, neboť obavy z Německa a záruky spojované se spojenectvím se Sovětským svazem byly motivem jednání i některých nekomunistických představitelů. Uváděli to při svých veřejných projevech i na uzavřených zasedáních svých stranických orgánů. Represe, které postihly po roce 1948 mnohé bojovníky proti německému nacismu, ať již skončili ve vězení nebo v novém exilu, nezměnily postoje části z nich z doby války a poválečného období. Vyjadřovali to mnozí příslušníci poúnorového exilu navrátivší se po roce 1989 nebo při svých návštěvách do Československa. Jiná jejich část naopak hledala platformu k nalezení společné řeči se sudetoněmeckými organizacemi a přistupovala na jejich argumenty, což vedlo k opakovaným rozkolům v poúnorovém exilu, později například i v redakci exilového časopisu Svědectví.

I na domácí půdě po dvaceti letech v roce 1968 část intelektuálů zpochybňovala tuto část poválečného uspořádání v diskusích v některých literárních časopisech. Poválečné nerovnoprávné postavení zbylého německého obyvatelstva v Československu bylo již odstraňováno od 50. let. Domácí propaganda ustoupila od paušální protiněmecké rétoriky, neboť východoněmecký stát jako součást sovětského bloku se stal spojencem Československa a odsunutí Němci v této části Německa byli vnímáni jako přátelé s podobným osudem, a to mezi příznivci i odpůrci socialismu. Národní chápání česko-německého konfliktu bylo vystřídáno v době studené války v propagandě blokovým konceptem, činnost a požadavky Landsmanšaftu a jeho stoupenců se pro ni staly vítaným argumentem.

Přesvědčivější než oficiální propaganda o nebezpečí hrozící Čechům ze strany odsunutých Němců a jejich patronů v bavorské a německé vládě byly programové principy posléze přijaté Spolkovým shromážděním Sudetoněmeckého landsmanšaftu v květnu 1961, tzv. dvaceti body. V historické části zkresleně podávaly pohled na postavení Němců v českém státě a zcela zamlčovaly jejich podíl na nacistických zločinech. V programové části tento text proklamoval „právo na vlast sudetských Němců“ chápané jako právo na „osazení ve svých zděděných osídlených oblastech... V našem případě tím rozumíme právo Sudetoněmecké skupiny na návrat do své vlasti a na nerušený život právě zde“1 jako podmínku normalizace vztahů mezi Spolkovou republikou Německa a Československem.

Míra podpory těchto stanovisek landsmanšaftu ze strany vlády SRN se měnila v závislosti na složení německé vládní koalice a formulování „východní politiky“. Vpád vojsk pěti zemí Varšavského paktu do Československa, včetně armády Německé demokratické republiky, vnesl do těchto vztahů další faktor. Přispěla k tomu i podpora, kterou poskytla vláda SRN vlně emigrace z Československa. S tím souvisel i další důsledek této intervence spočívající v nastolení neostalinského politického vedení, potlačování všech projevů samostatného myšlení i nové antisemitské kampaně, kterou rozvinuly některé agresivní normalizační tiskoviny, např. Tribuna.

V českých zemích byli mnozí intelektuálové zbaveni možnosti profesního uplatnění, nepodařilo se však zcela umlčet diskuse v tzv. samizdatu, včetně diskusí o česko-německých vztazích. Požadavek radikálně revidovat celý výklad českých dějin převzala část intelektuálů a promítal se i do větších publikací, jako např. do knihy autorů skrývajících se pod pseudonymem Podiven, nazvané Češi v dějinách nové doby (1848– 1939). Pod vlivem kritiky ohledně historické nepravdy uvádějí v předmluvě, že nepředkládají „odborné historické dílo“, a prohlašují – „otevřeně se hlásíme ke stanovisku předvědeckému“. 2 Toto „předvědecké“ stanovisko otevíralo možnost vrátit do takového vyprávění nové mýty v duchu národního sebemrskačství a ideologii nepřátelské českým národním a státním zájmům, a to vzdor výsledkům poválečného uspořádání vtěleného do mezinárodních smluv, které byly závazné pro Německo i Československo. Podle aktivního účastníka těchto diskusí v disentu a kritika těchto názorů Milana Hübla tento pokus o revizi dějin narážel na odpor širokého spektra věkově i názorově profilovaných autorů, např. literárního historika Václava Černého, právníka a bývalého poslance lidové strany V. Chytila, historiků J. Křena, V. Kurala, J. Opata a dalších. Odmítali takovou revizi výkladu dějin, s níž vystupovali buď pod svým vlastním jménem P. Pithart, J. Mlynárik a další nebo pod pseudonymy, které předstíraly, že vystupují osoby dokonce různých generací (Bohemus, Příbram, Danubius, Hraničář, atd.). 3 Značná část české společnosti v 80. letech považovala zastrašovací kampaně režimu o nebezpečí spojené působením Landsmanšaftu za nepřesvědčivé.

Česko-německé vztahy po listopadu 1989

Základní politický zvrat v listopadu 1989 měl pro československo-německé a česko-německé diskuse a vztahy význam se zřetelem k širším geopolitickým přeměnám, k nimž v té době došlo i s ohledem na vývoj předchozích diskusí mezi intelektuály. Rozpadl se sovětský vojensko-politický a ekonomický blok a za krátký čas zanikl Sovětský svaz. Německu se otevřela šance ke sjednocení. K tomu potřeboval získat podporu všech států protiněmecké koalice – signatářů tehdejších válečných a poválečných dohod i svých sousedů. Politici některých západních mocností, zejména Velké Británie, naznačovali jistou opatrnost před překotnými politickými změnami v Evropě i obavy z možného neúměrného posílení Německa v nové geopolitické situaci. Československá zahraniční politika byla značně ovlivněna euforií z porážky předchozího systému a výrazně ovlivněna ideologickými představami, které se v té době v Evropě a ve světě prosazovaly. Málo vnímala dlouhodobé mocenské strategické zájmy, které určují mezinárodní vztahy. Předchozí teoretické diskuse o česko-německých vztazích, probíhající v disentu i v exilových časopisech, měly na formování československé a české zahraniční politiky vliv zejména proto, že někteří její protagonisté preferující revizi dosavadního pojetí dějin v duchu přizpůsobení se německému pohledu se staly významnými osobnostmi nově formované politické elity. Ideologie a euforie ze symbolického přestříhávání hraničních drátů převažovala nad analýzou reálných mocenských vztahů určujících mezinárodní politiku a právo a možnými právními i politickými důsledky.

Rozpad sovětského bloku a proces sjednocování Německa posiloval legitimitu tezí vyjádřených americkým politologem Francisem Fukuyamou o konci dějin, formulovaných nejprve v roce 1989 v relativně krátkém článku. Tehdy se střetl s kritikou a odmítnutím především u některých francouzských a italských autorů poukazujících na obdobné teze v minulosti u Kanta, Hegela, Marxe a dalších. Své myšlenky Fukuyama později rozpracoval v rozsáhlé knize s obdobným názvem. Iluze, že další vývoj bude probíhat ve znamení absolutního vítězství liberální demokracie, ovlivňovala myšlení řady evropských, zejména postsocialistických politiků, včetně politiků českých.

Formování nové československé politiky vůči Německu vyjádřil 23. 12. 1989 nově navržený kandidát na prezidenta republiky Václav Havel. Prohlášení, že se Češi musí omluvit Němcům, kteří byli odsunuti po druhé světové válce z Československa, vyvolalo ve společnosti šok. Následující zmírňující prohlášení Občanského fóra přednesené Petrem Pithartem následky ve vědomí společnosti nemohly změnit. Signalizovalo nastávající hluboký rozkol, zejména v české společnosti s důsledky nejen vnitropolitickými, ale i zahraničně poltickými poté, co se Václav Havel stal prezidentem republiky. Bezprostřední reakcí byla např. protestní hladovka jednoho z bývalých vězňů koncentračního tábora M. Klena, odmítavé reakce odbojových organizací a vznik nových sdružení, které si vytkly za cíl hájit výsledky druhé světové války uvnitř státu i navenek. Také řada historiků, právníků a odborníků v oblasti mezinárodních vztahů a mezinárodního práva ve svých statích a expertizách reagovala odmítavě na taková tvrzení zpochybňující výsledky druhé světové války, která však našla pozitivní ohlas ve významné části publicistiky, jež v tom spatřovala součást nového a neotřelého myšlení v nové geopolitické situaci.

Vřelé podpory se Havlovu gestu dostalo v německých a v sudetoněmeckých kruzích, které očekávaly další konkrétní kroky ke splnění svých politických a majetkových požadavků, jež byly soustavně proklamovány v Německu i v evropských institucích. Československo jako výraz přátelského gesta vůči Německu nenásledovalo příkladu Polska a nepřipojilo se k jednání o smlouvě 4+2, která měla nahradit mírovou smlouvu s Německem. Soustředilo se na přípravu dvoustranné smlouvy s Německem. Po splnění strategického cíle německé politiky – sjednocení Německa – se jednání pro československou stranu setkávala s nepředvídanými obtížemi. Nedařilo se dosáhnout ani výslovného neuznání Mnichovské dohody od samotného počátku, ani důsledků z toho vyplývajících, pokud jde o odmítnutí jakýchkoliv majetkových požadavků vůči Československu a jeho občanům. Majetkové nároky vůči Československu na německé straně se naopak zvyšovaly.

Požadavky sudetoněmeckých spolků byly podporovány poslanci německé vládní koalice. Podle statutu Sudetoněmeckého krajanského sdružení ve znění z roku 1991 bylo jeho účelem též „prosadit právní nárok na vlast a její opětovné získání a s tím spojené právo na sebeurčení národní skupiny“ (§ 3) a dále „zastupovat nárok národní skupiny a jednotlivých krajanů na navrácení uloupeného majetku a z toho vyplývající nároky na odškodnění“. Okruh oprávněných fyzických a právnických osob byl formulován velmi široce. V souladu s tím byl vypracován materiál Gesichtspunkte zur Entschädigung der Sudetendeutschen durch die ČSFR. V lednu 1992 byla vytvořena pracovní skupina pod vedením poslance Spolkového sněmu dr. Fritze Wittmanna, která měla zajistit prosazení těchto požadavků. V komentáři k těmto aktům Franz Neubauer se odvolával na slova Václava Havla, která však nepovažoval za dostačující a definitivní, a vyjádřil víru v úspěšné kroky při prosazování sudetoněmeckých požadavků pod heslem „Gute Lösungen brauchen ihre Zeit“.

Na žádost bavorské vlády bylo jednání o československo-německé smlouvě přerušeno a bavorská vláda si vyžádala expertní dobrozdání od rakouského prof. dr. Felixe Ermacory, které předložil v květnu 1991 s názvem „Rechtsgutachten über die sudetendeutschen Fragen 1991“. Východiskem posudku byla teze: „protože se Německo s uzavřením sjednocení stalo plně suverénním státem, nemusí snášet žádné omezení suverenity, kterému bylo podřízeno z mocí tehdejších spojenců...“. Narážel tím také na vázanost Německa ustanovením čl. 139 jeho Základního zákona, ve kterém se uvádělo: „právní předpisy vydané k „osvobození německého lidu od nacionálního socialismu a militarismu“ nejsou ustanoveními tohoto základního zákona dotčeny“. Jednalo se o povinnosti spočívající v rozhodnutí „Spojenecké Kontrolní rady pro Německo“ a o další normy směřující k denacifikaci a demokratizaci Německa, které nebyly změněny ani smlouvou 4+2 (tedy čtyř velmocí s oběma německými státy), ani tzv. Sjednocovací smlouvou z 31. 8. 1990. Touto smlouvou se dosavadní Německá demokratická republika připojila k Spolkové republice Německo vzdor čl. 146 Základního zákona, který předpokládal přechodnost této prozatímní ústavy do doby, než bude přijata nová ústava „usnesením všeho německého lidu svobodným rozhodnutím“. Sjednocovací smlouva zároveň znamenala přechod všech práv a závazků bývalé NDR na SRN, a to v oblasti hospodářské i politické.

Dobrozdání Ermacory bylo velmi obsáhlé (215 stran členěných do 262 článků). Označovalo odsun Němců a konfiskaci jejich majetku za výlučně československou záležitost, která nemá oporu v mezinárodním právu, a uvádělo, že je třeba označit „sudetské Němce“ za oběti genocidia ze strany Československa. Velkou překážku v uplatnění těchto nároků vůči Československu však autor spatřoval ve smlouvě mezi NDR a Československem z 23. 6. 1950, v níž se uvádí, že mezi NDR a Československem nejsou žádné sporné ani otevřené otázky. Doporučoval, aby sukcese do vztahů mezi NDR a Československem byla jen výběrová a nevztahovala se na uvedenou oblast. Československo nemělo být považováno za součást spojenecké koalice, která válčila s Německem, neboť údajně mělo svůj autonomní status v rámci Německé říše, a nemůže mít proto ani nárok na reparace. Naopak Německo má majetkové a další nároky vůči Československu a ty musí být vyčísleny ve výši více než 100 miliard DM. Doporučil uskutečňovat řadu dalších opatření, jimiž by bylo Československo přinuceno vytvořit procesní předpoklady, aby mohly být majetkové a další nároky německých subjektů vůči Československu úspěšné, a zrušit konfiskační dekrety prezidenta republiky. Mezi dalšími návrhy uváděl zpochybnit hranice Československa prostřednictvím regionalismu Rady Evropy.4

Výsledný text Smlouvy mezi Českou a Slovenskou Federativní republikou a Spolkovou republikou Německo o dobrém sousedství a přátelské spolupráci z 27. 2. 1992 nepřinesl Československu žádný výrazný pokrok z hlediska zlepšování vzájemných vztahů a právní jistoty. V preambuli se pouze uvádělo, že se uznává skutečnost, že československý stát od roku 1918 nikdy nepřestal existovat, a že se potvrzuje smlouva ze dne 11. 12. 1973 o vzájemných vztazích mezi Československou socialistickou republikou a Spolkovou republikou Německa, také ohledně nulity Mnichovské dohody z 29. 9. 1938. V čl. 3 smlouvy byla obsažena formulace o existujících státních hranicích a závazek, že nebudou vznášeny žádné územní nároky ani v budoucnu. Majetkovými nároky se smlouva nezabývala a slibovala podporu SRN Československu při přičlenění k evropskému společenství. Smlouva byla sice po průtazích ve Spolkovém sněmu 20.5.1992 ratifikována, ale proti původní dohodě bylo přijato zvláštní usnesení, v němž bylo na návrh CSU označeno poválečné vysídlení sudetských Němců za bezpráví, také s odkazem na údajný výrok Václava Havla, a uvedeno, že otevřené majetkové otázky budou řešeny v souladu „s přistoupením ČSFR k Evropskému společenství“. Dále vyslovil Spolkový sněm naději, že „už teď budou vytvořeny možnosti, aby němečtí občané, včetně těch, kteří museli opustit svůj domov, mohli žít v České a Slovenské Federativní republice a přispívat k jejímu hospodářskému vývoji“. Vláda SRN byla vyzvána, aby toto usnesení bylo předáno ČSFR jako výraz očekávání vlády. Ukázalo se, že němečtí politikové se důsledně řídí strategickými zájmy Německa v Evropě a ideologie a propaganda, jež nehledí na historická fakta a nesporné právní skutečnosti, jim k tomu má sloužit.

Na základě tohoto usnesení předložilo ministerstvo zahraničí ČSFR v důvodové zprávě pro Federální shromáždění vyjádření obsahující československou pozici. Důvodová zpráva byla rozhodně odmítnuta bavorským ministerským předsedou na schůzi Spolkové rady. V prohlášení bavorské vlády byl vyjádřen názor, že Mnichovská dohoda vznikla právoplatně a že nelze přijmout odvolávání se Československa na Postupimskou dohodu. Uspokojení bylo naopak vyjádřeno s rozpadem Československa, neboť oslabuje českou pozici. Ukázalo se, že přijatá smlouva místo pokroku ve vzájemných vztazích přinesla spíše vyhrocení vzájemných vztahů. Bylo na politické reprezentaci nově konstituované České republiky, aby přistoupila k řešení těchto konfliktů. V tomto směru záleželo na tom, jakou oporu získá česká vláda uvnitř české společnosti i v mezinárodních vztazích, jak bude rozumět postavení ČR v nové geopolitické situaci a schopna hájit české národní a státní zájmy.

Od československo-německé smlouvy k česko-německé deklaraci

Německo prosazovalo mimo jiné přímé jednání české vlády s reprezentací Landsmanšaftu jako představitele „sudetoněmecké národní skupiny“. Česká vláda v čele s Václavem Klausem to odmítala s poukazem, že partnerem pro ni je jen vláda německá. V tomto postoji byla česká vláda podporována většinou společnosti, řadou historiků a právníků. Proti propagandě o protiprávnosti obsahu dekretů prezidenta republiky a nezbytnosti je zrušit vydal Ústav pro soudobé dějiny v roce 1995 výběr těchto dokumentů s názvem Dekrety prezidenta republiky 1940–1945 s připojenými studiemi.5 Ústav mezinárodních vztahů vydal několik publikací k problematice války a poválečného uspořádání. Autory tam uveřejněných studií byli odborníci z České republiky i exiloví autoři. Univerzita Karlova pořádala sérii přednášek českých a německých politiků s názvem Rozmluvy o sousedství. Velkou pozornost vzbudil projev Václava Havla, který na rozdíl od svých dřívějších vystoupeních podal vyrovnaný pohled na dějiny z hlediska příčin a následků válečných a poválečných událostí a obracel pozornost k budoucnosti česko-německých vztahů. Pozoruhodný byl projev saského ministerského předsedy K. Biedenkopfa, který odmítl vnucování pohledu dějin jednou stranou druhému partnerovi.

Paralelně však vznikaly v České republice iniciativy, které šly opačnou cestou než vláda a odlišily se i od projevu Václava Havla. Publikováno bylo prohlášení „Smíření 95“ mezi Čechy a sudetskými Němci, podepsané skupinou 67 českých publicistů, politiků a intelektuálů a 38 osobností s Německa. Požadovalo přímé jednání mezi českou vládou a představiteli Landsmanšaftu v řadě otázek, včetně majetkových nároků. Toto prohlášení vyvolalo rozhodný a široký nesouhlas téměř celého politického spektra a s ostrým odsouzením se setkávalo především stanovisko Petra Pitharta. 6 Atmosféru těchto reakcí vyjádřil historik Dušan Třeštík názvem článku v Lidových novinách „Podraz 95“.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Česko-německá deklarace.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.