POSLEDNÍ
ŠUMAVSKÁ
PASTVINA

© Martin Sichinger, 2016

© 65. pole, 2016

ISBN 978-80-87506-76-9 (tisk)

ISBN 978-80-88268-04-8 (EPUB)

ISBN 978-80-88268-05-5 (MOBI)

Josefu Peckovi, který Kašperschachten náhodou objevil, a Petru Koppovi, který ji stejně jako já roky marně hledal.

DÍL PRVNÍ – LISTOPAD 1918

Část první: Boj o město

REVOLUČNÍ ROZKLAD

Když se onoho listopadového rána poručík Reiner probudil, vznášela se v jeho bytě vůně střelného prachu. Hlava ho kupodivu nebolela, ale přesto mu chvilku trvalo, než si vzpomněl, co se večer dělo; Valenta recitoval báseň, ve které někdo kráčel stejně namáhavě, jako se po pár lahvích vína motali všichni, kdo na večírek dorazili.

Zábava se zvrhla, když Reiner prohlásil, že na námluvy půjde v uniformě s císařskou kokardou, i když se jí všichni Češi demonstrativně zbavovali. Přísahal věrnost císaři, a ne bandě prospěchářů, která si říká národní výbor. Načež Valenta vytáhl pistoli, vykřikl, že Reiner je zrádcem všeho československého i slovanského, a dvakrát vystřelil.

Kulky Reinerovi prolétly kolem hlavy.

„A mám po kariéře,“ zavrávoral Valenta.

„Nebojte, Valento, nic hlásit nebudu.“

„Klidně mě nahlašte, pane lajtnant, Masaryk s Klofáčem stejně udělaj z armády milice jako ve Švýcarsku a my si můžem hledat místo leda tak u terčů na pouti. Nezradili jsme císaře pána, a proto nás ocejchujou jako zrádce!“

Co se dělo potom, si už Reiner nevzpomínal.

V den svých námluv si nalil vodu z karafy, natáhl kalhoty a sáhl po hnědém koženém pásku s mosaznou sponou s císařským orlem. Říše, za kterou bojoval a které přísahal věrnost, zmizela; o novém státě, Československu, poprvé cosi zaslechl před dvěma týdny.

Zatracený civilisti, nikdy neví, co chtěj, pomyslel si Reiner a natáhl na sebe uniformu armády, která už neexistovala.

Vedle postele stála na stolku váza s papírovou oranžovočervenou květinou, kterou Marii vystřelil na pouti. Přinesla mu ji, aby měl v bytě něco veselého, protože na stěnách visely jen pochmurné svaté obrázky, které mu z domova přivezl a vlastnoručně pověsil otec. Smířil se s tím, že syn nebude sedlákem, ale nehodlal trpět, aby si věřil, v co ho napadne.

Reiner si zapnul kabát uniformy, a když si natahoval rukavice, zahlédl za pohovkou růže, které si připravil na dnešní námluvy.

Ať si po mně Valenta střílí jak chce, ale rozsekat květiny pro snoubenku je vážně hulvátství, pomyslel si při pohledu na zelenočervenou kaši.

Nechám ho pověsit.

Ne, zbavím ho hodnosti a pak nechám pověsit.

Reiner se narovnal před zrcadlem.

Jako každý důstojník armády, která prohrála válku, si měl prohnat hlavu kulí, ale místo toho se vydal ke dveřím a vzpomněl si na báseň, kterou recitoval Valenta. Nevybral si žádného píseckého barda, ale Vrchlického:

Za trochu lásky šel bych světa kraj —

a vykročil ze dveří.

Na třech domech v ulici vlály francouzské vlajky a na protějším se třepotal anglický prapor svatého Jiří. Na ostatních visely československé bikolory navlas podobné polské vlajce.

Proslýchalo se, že novou vlajkou Československa má být rudý kalich na černém pozadí.

V blátě ležela císařská kokarda, kterou Valenta nebo jiný důstojník zahodil, když se po večírku potácel městem, a vedle ní leták:

FRANCOUZI JSOU NAŠI VĚRNÍ SPOJENCI!
NAŠI NOVOU REPUBLIKU NENECHAJÍ NIKDY ZAHYNOUT!

„Zase jsme už pod Rakouskem! Ráno říkali, že…“ paní v šedivém šátku na Reinera cosi křičela, ale její hlas zanikl v hlase válečného invalidy:

„Párky! První známka blahobytu! Párky!“ a jeho stánek okamžitě obklopily děti, které přilákala vůně teplých uzenin.

„Kvůli španělský chřipce má ta holota pořád prázdniny.“ Žena dál mluvila na Reinera, protože neměla nikoho jiného, kdo by jí dával za pravdu.

Tělnatý muž v tmavém obleku složil kufry před výlohou cukrárny, na jejímž vývěsním štítě stálo:

Gustav Weiner
Zuckerkandel Geschäft

„Nějakej německej hadrář,“ pokývl muž posměšně k ceduli, „si u nás v nový republice ani neškrtne,“ prohlásil a otevřel kufr.

Reiner čekal, že vytáhne vlastenecké letáky, ale kufr byl nacpaný cukrátky v bíločervených obalech.

„Párky! První známka republiky!“ rozléhal se dál hlas pouličního prodavače.

„Párky! To je přece krásné české slovo! A blahobyt“ — zařval obchodník se sladkostmi z plných plic tak, že překřičel párkaře — „je nejkrásnější slovo, jaké vůbec máme, nezdá se vám? Blahobyt!“

Děti se otočily od párků a jako na povel se rozeběhly k otevřenému kufru.

„Vy máte cukrkandl?“ divil se světlovlasý chlapec.

„Já ti dám cukrkandl, kluku! Víš, jak se těmhle laskominám říká?“

„Jak?“

„Bonbon.“

„Bonbon,“ zašeptala světlovlasá holčička a obchodník jí podal sladkost zabalenou v červenobílém papíře.

Ostatní děti začaly povykovat:

„Bonbon! Bonbon!“

„To je ono! Ale musíte křičet pořádně! BONBON! BONBON!“

Děti se rozvřeštěly tak, že hlas válečného veterána nikdo neslyšel.

„Vidíte tuhle dobrůtku?“ obchodník zdvihl další laskominu zabalenou v bíločervených barvách. „Pistácie.“

Děti zkoprněly úžasem, protože pistácie bylo další z mnoha slov, která se na ně s novými časy valila ze všech stran.

„A dostane ji kdo?“ Dětské oči na něm visely jako mouchy na mucholapce. „Každý, kdo doběhne na náměstí a zpátky a bude celou dobu křičet: Nový stát — nové sladkosti! Rozumíš tomu?“ obrátil se na nejmenšího chlapce, kterému mohlo být sotva pět. Ten nezřetelně přikývl, jako by si nebyl jist, zda je hlava s novými zážitky ještě vůbec jeho.

„Ano, pane,“ zopakoval sotva slyšitelným hlasem a pak děti s řevem vyrazily.

„Dejte mi jich dvacet,“ přikázal Reiner, protože dárek pro Marii ležel rozsekaný za kanapem a do květinářství by to již nestihl.

„Jistě, pane poručíku!“ Obchodník znepokojeně pohlédl na Reinerovu císařskou kokardu. „Chcete je v národních barvách?“

„Vyberte dvacet bonbonů, zabalte je do papíru, který není ani bílý, ani červený, a dejte na ně stužku, ale ne s bikolorou.“

„Jistě. Snad nějakou najdu… Víte, Národní listy psaly, že už 14. října jste tady v Písku strhávali státní symboly a vyhlašovali samostatnou republiku,“ blekotal obchodník, jako by se chtěl ujistit, že doputoval do vzkvétající nové země a ne do poraženého císařství, a marně hledal neslovanskou stužku.

Reiner přikývl, i když znal historii převratu v Písku jen z doslechu, protože v tu dobu se v místní nemocnici zotavoval ze zranění.

14. října se v Praze konala generální stávka, na jejímž konci mělo stejně jako v dalších českých městech dojít k vyhlášení republiky. Jenže vídeňská vláda do Prahy narychlo povolala vojsko a v následném zmatku nedali pražští vlastenci o změně programu do Písku vědět; v Praze se jako už tolikrát na Písek prostě zapomnělo.

Písečtí však na nový stát mysleli bez ustání a na náměstí se sešlo pět tisíc vlastenců. Akce začala podle plánu v deset, redaktor Hanzlíček řečnil z balkonu, a když hodiny na věži odbily jedenáctou, zvolal:

„V tomto okamžiku na Staroměstském náměstí vyhlašují Československou republiku!

A já vyhlašuji Československou republiku v Písku.

Tak nemožnou vládu, jakou máme my, stejně nikdo nepotřebuje!“

Dav zůstal na chvíli jako zkamenělý. Potom procitl, zapěl Kde domov můj? a pocítil neovladatelnou touhu vyřídit si s Rakouskem-Uherskem účty. U okresního hejtmanství, jehož stráž utekla zadním vchodem, roztrhal černožlutou vlajku císařství a vyvěsil červenobílé bikolory.

Potom z okna radnice vyhodil obraz Františka Josefa a na ulici ho rozdupal.

Ihned po rozdupání se utvořil národní výbor.

Radost Píseckých byla nesmírná, kalená snad jen tím, že republika byla nedopatřením vyhlášena i ve Strakonicích, s nimiž Písek odnepaměti soupeřil a kde pomocný strážník Kraus vybubnoval nový stát už v deset ráno, načež byl odvezen k soudu.

U nás to hřímal z balkonu pan redaktor a je na svobodě! posmívali se Písečtí Strakonickým.

K večeru se vrátili místní, kteří byli přes den za obchodem v Praze, a nestačili se divit, že všude visí červenobílé vlajky a po Rakousku-Uhersku není ani památky. Oslavy republiky byly v plném proudu, v hotelu Dvořáček se konal Koncert svobody, a právě když Písečtí začínali kolem třetí ráno i s nově nabytou nezávislostí odpadat, dorazil z Plzně generál Regnier se čtyřmi kompaniemi s kulomety a už za brzkých ranních hodin odesílal do Prahy telegram:

Do města jsem dorazil v 3 hodiny 15 min a našel ho vyzdobeno bohatou vlajkoslávou.

Skandál.

Na nádraží jsem zadržel čtyři vojáky bez císařských rozet.

Hanzlíček zatčen.

15. října v devět hodin ráno byl Hanzlíček ve vězení, československé vlajky staženy a život by v Písku plynul jako staletí předtím, kdyby 28. října nedorazila z Prahy zpráva, že Československá republika je oficiálně na světě.

Jenže v Písku se nenašel nikdo, kdo by chtěl kvůli novému státu skončit za mřížemi. Pražské úřady posílaly do Písku každou hodinu telegram, ale vyhlášení republiky se Písečtí ujmout neodvážili.

Odpoledne 29. října místní honoraci napadlo geniální řešení: republiku vyhlásí Hanzlíček.

Ví, jak to za mřížemi chodí, a vždycky to byl radikál.

Delegace Píseckých si vypůjčila Hanzlíčka z městského vězení s tím, že ho nechá vyhlásit republiku a pak se uvidí. Na ramenou ho slavnostně vynesla až na balkon radnice a nechala vykřikovat: „Vyhlašuji Československou republiku v Písku! Vyhlašuji Československou republiku v Písku!“ Řeči o vládě si měl ale raději odpustit.

A nová republika byla na světě.

Reiner převzal kornout s bonbony. „Ta nová republika nebo co to je se tady v Písku pořád nějak drží naživu.“

„Já to věděl, pane poručíku. Nová země přece musí žít!“

Reiner se vydal ulicí. Dva kluci zamalovávali na poštovní schránce rakousko-uherskou orlici. „To je asi poslední!“ vykřikl ten menší zklamaně. Ten starší uviděl Reinera a zasalutoval: kroutil se přitom jako žížala a oba kluci vyprskli smíchy.

Reiner zahnul do vedlejší ulice.

„Sebevrážda, sebevrážda. Sebevrážda!

Důstojník se zastřelil kvůli holcéé!

Že mu jí nedali…!“

vykřikoval na chodníku před trafikou prodavač se štosem novin v ruce, zatímco Reiner došel k domu číslo patnáct a stiskl zvonek.

„Pořád povídali, že mu jí nedaj, a von tomu nevěřil!“

Reiner znal tuhle pohnutou historii od Valenty. Místní důstojník byl kvůli zranění poslán domů, a sotva se roznesla zpráva o příměří, vydal se k rodičům své vyvolené.

Protože se šuškalo, že s armádou bude konec, rodiče už pro dívku vybrali architekta. Nikdo není takový blázen, aby budoval armádu a hnal lidi na jatka.

Zato domy se budou stavět vždycky.

Toto zdůvodnění důstojník bez protestů přijal.

Když druhý den ráno rodiče snoubenky odešli do města, vlezl po střeše do jejího pokoje a navrhl jí útěk do Francie a život v Provence.

Jeho vyvolená mu zopakovala, že nechce vojáka, protože by jí ho zabili.

Důstojník ji políbil, u vetešníka zastavil armádní revolver, koupil civilní zbraň a jednu patronu. Doma se oholil, převlékl do civilu a napsal krátký vzkaz, v němž své přátele i příbuzné prosil, aby si to, co se mu přihodilo, nedávali za vinu. Jde o jeho zážitky z italské fronty a ze smrti mnoha kamarádů, přes které se nedokáže přenést.

Potom vložil náboj do zbraně a prostřelil si hlavu.

Reiner si jeho činu nesmírně vážil, protože důstojník se zaprvé zastřelil civilní zbraní v civilním oděvu, čímž ze své sebevraždy vyloučil armádu a proměnil ji v osobní záležitost, zadruhé v dopise na rozloučenou na nikoho nesvaloval vinu, za třetí se vším skoncoval během pouhé hodiny od snoubenčina odmítnutí a za čtvrté si koupil jednu jedinou kulku.

V takové rozhodnosti bylo cosi, co Reiner neskonale obdivoval a co ho zároveň tajemně děsilo.

Zdvihl hlavu. Otava se třpytila v paprscích slunce, jako by své zlato dlouho skrývala na samotném dně a dnes ho nechala zazářit na svých mihotavých vlnách.

Potom se dveře domu číslo patnáct otevřely.

AMERICKÝ PÍSEK

Služebná byla tmavovlasá dívka ze Šumavy, do které se už zamilovala většina píseckých mladíků včetně Valenty.

„Konečně, pane poručík! Maruška se už nemůže dočkat.“ Nato si zakryla ústa, protože měla zakázáno oslovovat svou paní Maruška. Starý Schmied familiárnosti netrpěl a Reiner si byl jistý, že to vadí i Marii, která jinak na svou služebnou nedala dopustit. Jmenovala se Anna, přišla do města, aby se „naučila vařit“, jak se říkalo, když šla chudá holka pracovat jako služka.

Marie vyrostla jako jedináček a rychle se se svou služkou skamarádila. Anna se chovala jako Mariin naprostý opak — byla drzá, zbrklá, svéhlavá a učila Marii věci, na které továrníkova dcera nikdy ani nepomyslela — například přeskakovat potok, což bylo dobrodružství, jež k výchově mladé dámy rozhodně nepatřilo.

„Čekají mě?“

„Na to vemte jed, pane poručík.“ Zdvihla bílošedivou prachovku a začala s ní mávat ve vzduchu, jako by ho vyzývala na souboj. Touto pantomimou mu sdělovala, že celý den uklízela, a tudíž jeho návštěvu berou Schmiedovi vážně.

„Poďte a nepřeražte se u nás.“

Reiner vystoupal po schodech, usadil se v křesle pod hodinami v hale a čekal, až ho služka ohlásí.

Napravo stála prosklená zimní zahrada, v níž válku přežily citronovníky, mandloně i palmy, a nalevo se v tmavých rámech táhla řada historických výjevů.

Na prvním vydával byzantský císař Theodosius dekret zakazující pod trestem smrti použití nachové barvy, kterou nesměl oblékat nikdo kromě členů císařské rodiny. Na dalším perský šách Mozaffer ed Din přikazoval spálit stovky modlitebních koberečků přebarvených jeho neposlušnými muslimskými poddanými pomocí německých anilinových barev. Krvavá historie výroby barviv pokračovala řadou výjevů a končila obrazem sídla Schmiedovy firmy na vídeňské Praterstrasse, kde měly kanceláře i ostatní české nebo teď spíš československé textilní a barvířské firmy, a Reinera už poněkolikáté napadlo, že podnikání v barvivech je stejné dobrodružství jako vojenské výpravy.

A dnes mu poprvé přišlo na mysl, že jestli padne armáda, možná mu Schmied nabídne místo.

Jinak se bude muset vrátit domů a sedlačit jako děda a táta.

„Móc to Marušce sluší,“ prohlásila služka, když vešla do chodby.

Reiner vstal.

„Eště vás zkontroluju, ať tam nejdete jak nějakej moula.“ Cosi mu setřela z rukávu. „Jo, to by šlo.“ Znalecky si ho prohlédla. „A už jim konečně vyklopte, že dete žádat vo ruku, ať nejsou furt vzteklí jak psi,“ dodala a uvedla Reinera do salonu.

Marie seděla na pravé straně slavnostně prostřeného stolu. Vlasy měla světlejší, než když ji Reiner viděl naposledy. Babička mu říkávala, že dívky si plavé vlasy zesvětlují heřmánkem, ale když se chtěl Marii pochlubit svými znalostmi, vyprskla smíchy: Kdepak heřmánek! Kručinka!

Teď se na něj Marie usmála a Reiner si v košíku na sekretáři všiml svých dopisů z fronty převázaných světle modrou stužkou.

Schmied seděl v čele stolu klidně a uvolněně, ostatně obchodníka, který by spěchal nebo byl nervózní, by v císařství nikdo nebral vážně.

Nad jeho hlavou visel zarámovaný obraz městečka Pisek v Severní Dakotě, kam na konci století odešla spousta místních. Nejdřív bydleli v drňácích, domech vykopaných v zemi, jejichž zdi se stavěly z drnů. Pak si zavedli elektřinu, založili Pisek State Bank a ve městě postavili betonové chodníky, což byla také poslední zpráva, která do jižních Čech dorazila. Rakouské úřady poštu z Nového světa před válkou zadržovaly, aby se zabránilo odchodu dospělých mužů za oceán, a dopisy slibující lákavou budoucnost v Americe se považovaly za vlastizradu.

Schmied se na Reinera přátelsky usmál a on jeho úsměv opětoval.

Vybral si vhodný oděv. Byl pořád důstojníkem císařské armády.

„Pane. Slečno!“ Srazil paty a po vojensku se jim oběma uklonil. Potom Marii políbil ruku a předal svůj dárek.

Schmied mu pokynul, aby si sedl.

Služebná položila na stůl tác s čajovou konvicí a třemi porcelánovými šálky. Na stole už stála karafa s francouzským koňakem. Reiner doufal, že na pití nedojde, v žádném případě se ale nespoléhal, že se vyhne debatě o politice, a opakoval si, že vedle hodiny šermu, tělocviku a tance měl na důstojnické škole i hodiny společenského chování, Tischenlehre, ve kterých se naučil, jak v podobných situacích manévrovat.

„Je chladno, viďte?“ zahájil konverzaci Schmied.

„Ano,“ přikývl Reiner s ulehčením a pohlédl na oheň v krbu. Takhle vypadá mír. Nikdo nenadává, nikdo nechrchlá, nikdo neplive na zem, nikdo nehlídá, aby oheň neuhasl, a nikde nepadají výstřely. V míru oheň spokojeně plápolá a zásoba dřeva se zdá nekonečná.

„Neinvestoval jste doufám do stavby německé železnice do Bagdádu?“

„Ne, pane.“

„To je rozumné. Angličané šli do války, aby Němce odřízli od Iráku. Sedm kulí v Sarajevu byla jen záminka pro nadvládu nad ropnými poli v Basře. Půlka továrníků tady nakoupila akcie dráhy Berlín—Bagdád a přišli o všechno.“ Schmied spokojeně usrkl čaje. „Víte, že jsem také vojákoval?“

„To jsem nevěděl, pane.“

„Jestlipak uhádnete, jaký jsem měl výcvik?“

„U jezdectva?“ zkusil to Reiner.

„Kdepak.“ To, že se Reiner spletl, Schmieda jako vždy potěšilo. „Vrhač min,“ prohlásil hrdě. „Poslyšte, poručíku, má armáda vůbec nějaké koně?“

„Obávám se, že ne, pane.“

„A jak jste na tom s muži?“

„Čekáme na návrat vojáků z italské fronty.“

Reinera poslali z fronty kvůli zranění na dovolenou a přes řeči o míru bylo možné, že jeho jednotka ještě bojovala. Z celého 11. pěšího pluku byli v Písku jen on a Valenta, oba zranění při odvážném kousku na Soče.

„A zbraně?“

„Skoro žádné, pane.“

„Hm. Takže nemáte muže, koně ani zbraně. Co uniformy?“

„Nejspíš si necháme ty staré.“

„Nemáte ani letectvo, námořnictvo, vojenské školství — co povely a terminologie?“

„Pravděpodobně převezmeme sokolské, z kurýra bude rychlín a z kyrysníka brněnín.“

Marie celou dobu držela v levé ruce bílé rukavičky a občas si je nervózně přitiskla na čelo jako kapesník. Ale zatím se Reinerovi zdálo, že návštěva probíhá vcelku uspokojivě.

„Už jste o naší nové armádě přemýšlel?“

„Jistě, pane, s ostatními důstojníky o ní přemýšlíme ve dne v noci.“ A sekáme a střílíme do všeho, co vidíme, pomyslel si.

„Vymyslete vlastní koncept nové armády. A pospěšte si, jinak ten spolek cirkusáků, který si říká národní výbor, bude o vás všech, co jste zůstali císaři věrní, tvrdit, že jste panáčkovali před Habsburky. Víte, že teď vydává jeden nesmysl za druhým? Než vytvoříme celní unie, Američani nám vyfouknou trh s látkami a barvivy. První, co udělali, bylo, že zkonfiskovali všechny německé firmy, které v Americe vyrábí barviva, dokonce i Bayer. Sebrali všechny patenty a federální soud rozhodl, že se německé firmy mohou amerikanizovat. Víte o tom?“

„Jistě,“ přikývl Reiner nešťastně, protože pochopil, že teď už příval rozhořčení nezastaví.

„Nějaká partička se sejde na Václaváku a vyhlásí republiku? Jsou to poslanci zvolení do Říšské rady, mají hájit zájmy Rakouska-Uherska, a ne zakládat nový stát! To je, jako by si v Americe poslanci německého původu vyhlásili ve Filadelfii svoje Pensylvánskoněmecko!“ Schmied zbrunátněl a vstal. „Čeští vlastenci jsou ta nejhorší verbež na světě, znám jednoho, který vykřikuje, že je stoprocentní Čech, a přitom jeho babička byla Němka a děda Maďar. A Masaryk? Syn slovenského kočího, který neuměl ani psát, a hanácké kuchařky, která mluvila jen německy. A za ženu má Američanku!“

Najednou Reinerovi došlo, proč Schmied vykládá o Americe.

„Robert se už vrátil?“ zeptal se na Schmiedova syna.

„Je stále za mořem,“ řekl Schmied ustaraně.

Reiner se nadechl. Nadešel čas položit nejdůležitější otázku.

Sevřel pouzdro své zbraně. „Pane továrníku, já…“

„Byli jsme poklad zastrčený na nejbezpečnějším místě Evropy, v samém srdci obrovské bohaté sjednocené říše. A teď? Copak nikdo nevidí, co se stane?“ Schmied sevřel opěradlo židle a pohlédl na Reinera. „Obchod s Rakouskem a Německem se zhroutí a moje fabrika padne.“ Nadechl se. „Masarykovi jde jen o to, aby do Čech natahal kapitál svých kamarádíčků. První bude Vacuum Oil Company, pak Du Pont a všechny budou zajímat dolary. Víte, jaký byl dnes ráno poměr dolaru k marce? Podívejte se sám.“ Zdvihl Národní listy a Reiner v kurzovním lístku spatřil poměr mezi markou a dolarem.

Ze 7,82 vyletěl během dne na 9,78.

„Jak jste na tom s angličtinou?“

„Mizerně,“ řekl Reiner upřímně.

„Marie mluví výborně. Měla soukromou učitelku.“

„Papá, já přece nemluvím výborně. Měla jsem sotva dvacet hodin s miss Charlotte a ta …“

V tom okamžiku vstoupila služka.

„Co je?“

„S prominutím, milostpane, venku je nějakej voják pro poručíka Reinera a prej je to móc důležitý.“

Reiner vstal. Stále ještě nedokázal Schmiedovi ani naznačit, kvůli čemu přišel.

„Prosím o dovolení se vzdálit.“

„Jistě, pane poručíku.“

„Velmi se omlouvám za toto vyrušení.“ Uklonil se k Marii a usmál se na ni. Kručinka, natrhaná na jaře na loukách kolem Písku.

Barva jara tisíckrát světlejší než listopadové slunce.

„Snad se brzy vrátíte, pane poručíku,“ řekla Marie.

Valenta měl vysoké jezdecké boty tak zasviněné od bláta, jako by je právě vytáhl z hlubokého zákopu. Na císařské uniformě už neměl rakouskou kokardu, jen červenobílou československou rozetu.

„Co je?“

„Chtěl jsem se vomluvit, pane lajtnant. Včera jsem to s tím střílením asi přepísk…“

„To jste mi přišel říct tohle?“

Valenta sáhl do kabátu uniformy a vytáhl bílou obálku opatřenou pečetí C.k. vojenského zemského velitelství.

Rozkaz byl podepsán prozatímním velitelem československé armády generálem Klofáčem, který ještě minulý týden prohlašoval, že nová republika se bez armády hravě obejde.

„Mám se na vlakovém nádraží hlásit u plukovníka Högera,“ řekl Reiner zaraženě.

„Já se mám hlásit do kasáren,“ pronesl Valenta s neskrývanou radostí v hlase. „To asi zase někam pomašírujem, že jo, pane lajtnant?“

VALDŠTEJNŮV PLUK

Na slavném začátku války byl vstup na písecké nádraží zakázán, přijížděli první ranění vojáci, které civilisté nesměli vidět. Na jejím neslavném konci obléhal písecké nádraží dav; čekalo se na navrátilce z fronty a v budově nádraží navíc fungoval telegraf.

Reinera zarazilo, jak rychle císař z píseckého nádraží beze stopy zmizel. A přitom tu byl vždy a všude, na obrazech, sochách, plakátech, fotografiích, mincích, všudypřítomný vládce, který rozhoduje o všem a jehož pravomoci nikdo neunikne.

Plukovník Höger stál u první koleje.

Reiner se ohlásil česky, protože řečí 11. pěšího pluku byla čeština.

„Pane plukovníku.“

„Vidím, že máte císařskou kokardu, poručíku. Zřejmě nevíte, že dnes ráno zprostil císař Karel své vojáky povinnosti sloužit. Chápu a respektuji, že jste chtěl zůstat císaři věrný. I nadále zůstávám vaším nadřízeným v nové armádě, která patrně patří Československu.“ S těmito slovy mu podal československou kokardu.

Reiner sundal císařský odznak a schoval ho do kapsy.

Válka, kterou prohrál, skončila, nadešel čas proměnit se v jejího vítěze.

„Naši němečtí poslanci s Československem nechtějí mít nic společného a ve Vídni vyhlásili vlastní stát, Německé Rakousko. Má čtyři velké provincie, v Liberci Deutschböhmen, v Opavě Sudetenland, ve Znojmě Deutschmähren a jako poslední vznikla Böhmerwaldgau, Šumavská župa, zároveň v Prachaticích a ve Vimperku, i když hlavním městem je teď už možná Český Krumlov, protože tam je Němců nejvíc. Situace je nepřehledná, víme jen, že třeba v Kaplici je 700 členů Volkswehru s šesti sty puškami a šestnácti kulomety. Byl jste někdy ve Vimperku?“

„Ne, pane plukovníku.“ Reiner se snažil rozpomenout, jestli některý z jeho mužů pocházel z Vimperka.

„Tam se situace dost zkomplikovala, když se němečtí vojáci naší armády vrátili domů.“

„Kdy přijeli?“

„Nepřijeli, Reinere, šli pěšky, protože sokolové ve vlacích by jim sebrali všechno, co připomíná Rakousko. Takže naši Němci se vrátili do Vimperka, a protože jejich rodiny měly hlad, je čtvrtý rok války, zima na spadnutí a není co jíst, přesunuli se ke skladišti místní textilky Joss a Löwenstein, které loni zabrala vojenská správa, a hodlají na něj zaútočit. Sklad je plný oblečení, obuvi a přikrývek v hodnotě deseti milionů korun.“ Plukovník Höger se odmlčel a Reiner jeho pomlku pochopil, jak byl zvyklý z fronty.

„Předpokládám, že nejde jen o dobytí skladu, pane plukovníku.“

„Ne, sklad je na železnici a Němci by mohli přepadnout nádraží, ovládnout dráhu a střední část Šumavy až ke Strakonicím. Proto se vimperští Češi obrátili na zemské velitelství. Tímto jste, poručíku Reinere, jmenován velitelem strážního útvaru 11. pěšího pluku. Rozkaz zní: ochránit skladiště, obsadit vimperské nádraží a vyvěsit na něm československou vlajku.“

„Provedu, pane plukovníku.“

„Je možné, že se Vimperk pokusí obsadit rakouské vojsko.“

Reinera zatím nenapadlo, že se vrátí do zbraně a bude bojovat proti českým Němcům i Rakušanům.

„Dostanete tři sokoly, dva členy národní gardy a jednoho muže z gardy Svobody.“

„Ano, pane plukovníku. Co Valenta?“

„Toho vám dám samozřejmě s sebou. Pro civil by toho lumpa byla škoda.“

Reiner si oddychl, protože pokud se neopil, byl Valenta vcelku spolehlivý.

„A přísaha, pane plukovníku?“

„Víte, že by se muselo přísahat na standartu pluku, a ta je i s vaší jednotkou v Itálii, takže přísaha nepřipadá v úvahu.“

„Rozumím.“

Na svahu proti nádraží se po úvozové cestě objevilo šest mužů. Na sobě měli uniformy rakousko-uherské armády ozdobené jedlovými větvičkami a dubovými listy, jaké měl i Reiner, když odjížděl na srbskou frontu. Výzbroj jeho nové jednotky vedené Valentou sestávala ze všech pušek, které Reiner na frontě viděl — německé mauserovky, rakouské mannlichovky (dokonce i ta vyráběná pro mexickou vládu) a werndlovky.

Valenta mužům rozdal hnědé šněrovací kotníkové boty a tlumoky, ve kterých se nahoře nosilo rezervní prádlo a dole konzervy. K tlumokům se připínala stanová celta, kolíky a tyče. Na italské frontě Reinerovi muži navíc tahali i krumpáč a nůžky na stříhání ostnatého drátu.

Vysoký světlovlasý mladík pochodující za Valentou nesl novou červenobílou československou vlajku a Reiner ho poznal — pomáhal přes válku otci v lékárně a jeho starší bratr, také lékárník, sloužil pod Reinerem na Soče. Bylo mu sotva osmnáct, ale zakoukal se do Schmiedovy služky a chtěl dokázat, že je hrdina. Reiner poznal i další dva mladíky, syny sedláků z Čížové.

„Se vší úctou, pane plukovníku, tahle jednotka…“

„Reinere, já vím, že vaši muži nastoupili dobrovolně, nesložili přísahu a jejich výcvik stojí za starou bačkoru. Ale tažení proti našim německým spoluobčanům se vypravují po celé republice a jiné vojáky nemáme.“

Muži k nim vzhlédli, jako by tušili, že se právě rozhoduje o jejich poslední šanci vydobýt si vojenskou slávu.

„Tuto jednotku samozřejmě převezmu a vycvičím, pane plukovníku.“

„Výborně, Reinere.“ Plukovník polkl a s pohledem na Reinerovy muže dodal: „Rakouská armáda byla nejlepší armádou Evropy. Staletí bránila Evropu proti muslimům. Náš slavný 11. pěší pluk založil Valdštejn, a dneska je z nás pár chlapů, co vyrážejí pomlátit svoje vlastní vojáky kvůli pár hadrům…“ Plukovníkovi na okamžik selhal hlas. „Jsem na vás hrdý, Reinere. Když bylo třeba, bojoval jste jako lev. Ať se s armádou stane cokoli, stojím za vámi. Hlídejte mé rozkazy jako oko v hlavě, mohli by vás obžalovat z velezrady, protože kdo ví, třeba zítra ráno budeme všichni zase v Rakousku.“

„Rozumím, pane plukovníku.“

„A ještě tohle: Bavoři ze skladu kasáren v Domažlicích uloupili werndlovky a od Kotouně přehnali přes les za hranici tři sta vojenských koní. Kdybyste je pochytal, založil byste patrně jezdectvo naší nové armády. Nemusím říkat, co by to znamenalo pro vaši kariéru.“

„Pokusím se je získat zpátky.“

„Ve Vimperku je hlavním představitelem českých zájmů lékárník Budínský. Ten se také obrátil na zemské velitelství. Studoval s Edvardem Benešem a během války si s ním dopisoval. Tohle je vaše životní šance, Reinere. Chápu, že jste poslední dny proflámoval a hlavu máte plnou děvčat…“

„Jen jednoho, s prominutím, pane plukovníku.“

„Ukažte, že si ji zasloužíte. Splňte svůj úkol a ručím vám, že to dotáhnete daleko. Se Schmiedem osobně promluvím, víte, že jsme přátelé.“ Höger sáhl do kapsy a předal Reinerovi rozkazy i s oprávněním cestovat železnicí. „Pojedete přes Volary.“

„Prosím, pane plukovníku?“ Reiner očekával, že se vydá přes Strakonice, které byly vždycky českým městem.

„Vimperští Němci budou čekat český vlak od Strakonic. Spojení mezi stanicemi nefunguje, takže nebudou vědět, že se blížíte z opačné strany.“

„Volary jsou ale myslím bez české posádky,“ vykoktal zaskočený Reiner.

„Ano, na volarském nádraží může být až sto ozbrojených německých vojáků. Pojedete do Prachatic a z Prachatic budete pokračovat jako speciální vlak, abyste neohrozil civilisty. Je to těžký úkol, Reinere.“

„Ano, pane. Máme nějakou mapu?“ zeptal se Reiner, kterého trasa vyvedla z míry.

„Ne, ale ve stanici Brenntenberg na vás bude čekat místní Němec, který vám pomůže přes Volary — nejspíš nějaký chytrolín, který potřebuje osvědčení, že v rozhodujících chvíli stál při republice. Jste oprávněn mu ho na místě podepsat.“ Plukovník sáhl do kapsy kabátu a podal Reinerovi další formulář. „Až dorazíte do Vimperka, okamžitě pošlete hlášení, že jste na místě.“

„Provedu, pane plukovníku.“

Muži překročili koleje a opřeli se o kovové zábradlí, na němž visely nápisy Prachatitz, Wallern a Winterberg, které ještě nikdo nezamaloval.

Valenta vydal rozkazy a muži se zastavili u vagonu. Tu a tam pohlédli k Reinerovi a z jejich tváří zářilo nadšení.

Vydal se za nimi, aby jim vysvětlil jejich svízelný úkol.

MASARYKOVO HESLO

Reiner si natáhl nohy a muži se pohodlně usadili přes uličku proti němu; na frontě visívali po stranách vlaku namačkaní jeden na druhého a drželi se všeho, čeho se držet dalo. Sedávali i na střeše, a tak se před každým tunelem zastavovalo, aby nepřišli o život.

Mladičký lékárník vytáhl karty a pohlédl na Reinera. Nejspíš chtěl hrát filky, které byly v rakouské armádě zakázané. Valenta mužům vysvětlil, že se nesmějí vyklánět z vlaku a mají dbát o čistotu toalety, ale o kartách určitě pomlčel, protože karban miloval.

Reiner přikývl a lékárník začal rozdávat.

„Víte, pane poručíku,“ ozval se lékárník vzápětí, „že Kvilda a planina kolem vždycky patřily Písku? První Češi, co tam šli rýžovat zlato, byli z Písku.“

„Jasně! Zlato Šumavy patří do Písku!“ vykřikl mladík vedle něj a pustili se do hry.

Od karet zdvihli oči, až když se za okny mihly domy první vesnice, na jejíž počest spustili:

Když jsem já šel tou Putimskou branou…

Mezi stromy se objevila hladina Blanice, pokrytá žlutými listy javorů.

„To jsem rád, že jste tady, pane lajtnant. S váma snad dojedem,“ prohlásil sedlák, který nastoupil v Putimi a usedl proti Reinerovi.

„Proč bychom nedojeli?“

„Jel jste teď na Protivín?“

„Ne.“

„Sokolové zastavujou vlaky a jménem národního výboru zabavujou majetek. Prej se to bude hodit naší nový republice. Jo, to určitě. Všichni ví, že zákony neplatí, nemáme vládu ani prezidenta. Teda prezidenta mít budeme, toho Masaryka, co je prej někde v Americe. Řeknu vám, ty kradou jak vo život, kam se hrabe vaše válečná kořist.“

„Válečná kořist je něco jiného,“ opravil ho Reiner.

„No to máte asi pravdu, to bych vám křivdil.“ Sedlák pohlédl na muže, kteří už u karet řvali jako o život. „Mašírujete na Šumavu pomlátit Němčoury, že jo?“

Reiner přikývl. Vyrážejí na tajnou operaci a i poslední sedlák z Putimi ví, co se děje.

„Tentokrát aspoň bojujete za svojí zemi, ne?“

„Předtím jsme taky bojovali za svoji zemi.“

„Kde jste sloužil?“

„U Monte Asolone.“

„No to jste si užil svoje, co? Nechcete si přečíst noviny?“ Sedlák podal Reinerovi rok staré zmačkané listy, které měl zchumlané v prázdném proutěném košíku a nejspíš do nich balil vejce, když jezdil na trh.

Vítězství Osy je na dosah

Na Monte Asolone brání 11. písecký pěší pluk postavení rakouské armády v krutých podmínkách. Na tato vyvýšená území, jichž se tolik chtějí zmocnit Italové, již přicházejí první mrazy, a přesto se naši vojáci chystají na ofenzivu.

Jak by nám mohli předhazovat, že jsme zbabělci, když jsme císaře neopustili, divil se Reiner.

Muži dozpívali. Ten nejstarší, kterému bylo k šedesáti, si všiml novin: „Teď furt píšou, že Ema Destinnová byla špionka.“

„Ten Masaryk lautr to samý, prej pašoval dokumenty do Anglie. A do Ruska přijel s tím, že všichni český vojáci budou dezertovat k Rusům, a sám vybral heslo pro ruský hlídky.“

„Jaký?“

„Hej, Slované,“ zapěl muž a další se přidal.

„Nechte toho,“ okřikl je Valenta.

„Proč?“

„My dezertovat nebudem, nejsme zbabělci.“

„Co myslíte, jak dopadnem, pane poručík?“ zeptal se lékárník, když si všiml, že je Reiner sleduje.

U Tagliamenta mu Němci slíbili, že jejich operace bude probíhat v dokonalém utajení a vítězství bude otázkou několika hodin. A Němci taktiku v tajnosti udrželi, a proto zvítězili.

Když se k nějaké operaci odhodlala rakouská armáda, nepřítel se o ní vždycky dozvěděl. Ale u Tagliamenta probíhalo všechno jako z učebnice a Reiner strhl své muže, bili se za císaře, za vlast, za spojenectví s vilémovským Německem a Reiner byl vyznamenán za übermenschliche Leistungen — nadlidské výkony.

Stal se hrdinou díky německé schopnosti udržet tajemství, a teď měl proti Němcům bojovat.

Je jich pár a v horách jsou armády Němců, nejspíš i Rakušanů.

Odzbrojí je a postřílí, protože v téhle válce už ztratili příliš mnoho.

Reiner si odkašlal:

„Rozsekáme ty jelimany napadrť, večer zboříme hotel na náměstí, dáme si pořádně do nosu a ráno se tímhle vlakem vrátíme do Písku jako hrdinové,“ prohlásil pevným hlasem, jak byl zvyklý z fronty. „A pak nás všechny povýší!“

„Moje řeč, pane lajtnant! To se ví! Vožerem se jak Herkulové!“ Muži křičeli jeden přes druhého a mávali kartami.

„Máme salvarsan?“ zeptal se nejstarší voják, který už nejspíš absolvoval návštěvu bordelu i s nepříjemnými následky a potřeboval se ujistit, že lék na syfilis vezou s sebou.

„My máme dokonce neosalvarsan!“ trumfnul ho lékárník.

„Vsadim boty, že se mi po něm udělá zase šoufl.“

„Jo, kapku se vám bude motat hlava a chtít zvracet.“ Lékárník začal nad kartami vykládat o chemoterapii, převratné léčebné metodě, i o první krevní bance, ve které se krev dá skladovat celý měsíc, a Reinerovi neušlo, že si Valenta lékárníka znechuceně prohlíží, protože těmihle učenými řečičkami jeho slečně, Mariině služce, plete hlavu.

Vlak se vydal do svahu, aby dlouhým obloukem objel temný vrch Libína, a světlo slunce mezi stromy pohaslo. Tady někde překročili hranici mezi českými a německými vesnicemi mocnářství. I jeho mužům došly české písně, zpívali:

Hola, hoši, na palubu,

třeba pluli jsme v záhubu,

což byla stará německá píseň, hold hrdinství prince Evžena Savojského v bojích s Turky.

Smrky spolykaly odpolední světlo a na Reinera padla únava z nevyvedeného večírku i nepodařených zásnub. V břiše mu kručelo a pomalý rytmus vlaku ho kolébal tak, že si opřel hlavu o okno vagonu a zavřel oči.

AJZNBOŇÁCKÁ KARIÉRA

Ve snu jdou Reiner s dědou po zahradě, v trávě se pasou ovce a za plotem se v písecké rovině táhnou lesíky a pole.

Zavřel jsi kobylu?

Zavřel.

Už máš jméno pro hříbě?

Jo.

A jaký?

Lev.

Lev? Co je to za jméno pro koně?

Musí mít jméno, aby z něj všichni měli strach, až vyjedu válčit.

Ty budeš válčit? A proti komu?

Proti Turkům, jako princ Evžen.

Děda se zasměje. Turci jsou vyřízený, ty nás nechaj na pokoji. Neboj, Ottomani se rozpadnou a víš, kdo jedinej přežije? Rakousko-Uhersko. A proč? Protože máme císaře. Ale to všechno není důležitý. Důležitý jsou včely, ovce, krávy, všechno, co žije a roste — nebudeš bojovat, budeš se starat vo naše hospodářství.

Nebudu.

Děda nad jeho paličatostí kroutí hlavou: Vopravdu jsi zavřel dveře vod stáje? Jdi se radši kouknout.

Poslechne a vydá se přes dvůr. Děda ho donekonečna nutí dělat všechno, co by zvládlo malé dítě.

Jenže vrata od stáje jsou otevřená a kobyla i hříbě jsou pryč.

Reiner za nimi vyběhne na pole, kobyla stojí u meze s nafouklým břichem.

Reiner se rozběhne zpátky do stavení.

Dědo, kobyla se nažrala mladýho žita!

Má velký břicho?

Ohromný!

Jestli si lehne, zauzlujou se jí střeva. Hříbě pojde, protože je moc malý. Musíš s ní chodit, dokud jí břicho nesplaskne, řekne děda a podá Reinerovi bič.

Já nemůžu, dědo.

Co nemůžeš?

Nemůžu jí tlouct.

Musíš. Mně už nohy neslouží a táta je pryč. Kobyla si nesmí lehnout, rozumíš?

Ne, dědo, já…

Musíš jí zachránit a hříbě taky.

Reiner stojí s bičem na návsi a je tak unavený, že nemůže dál. Kobyla stojí vedle něj a chce si lehnout. Černé břicho má nafouklé, jako by spolkla vzducholoď.

Musí být tvrdý, jinak kobyla zdechne a hříbě nepřežije.

Je mu devět let a nezavřel vrata.

Je to jeho vina.

Chodí s kobylou po cestě od statku k lesu, oči se mu zavírají, je tak unavený, že on i kobyla klopýtají jako náměsíčníci.

Zvony kostela vyzvánějí klekání a vrány se vrací z pole do lesa.

V ruce svírá bič tak pevně, až dostává křeče.

Na nebi se rozsvěcují hvězdy.

Celou noc chodí s kobylou od kostela k rybníku a zase zpátky, dokud se na obzoru neobjeví bílý pruh světla.

Kobyla si chce lehnout.

Sevře rukojeť biče. Musí ji zachránit.

A švihne.

Prásknutí biče zazní jako výstřel.

Reiner sebou trhl a otevřel oči. Pistole, kterou svíral v ruce, spadla na podlahu.

Sáhl po ní a narovnal se. Sedlák, který mu vykládal o sokolech, byl pryč. Jeho muži na něj zírali, zatímco Reiner cítil na tváři ledový pot.

Na dřevěné boudě zastávky Brenntenberg vlála velkoněmecká vlajka.

„Valento, zůstaňte ve voze!“

„Provedu, pane poručíku.“

Reiner vystoupil a pokynul strojvůdci, aby vylezl z lokomotivy. Byl to asi padesátiletý muž, který dělal přesně to, co během tajné vojenské operace všichni civilisté: vyptával se na všechno, do čeho mu nic nebylo.

„Na koho čekáme?“

„Na jednoho Němce.“

„Vy ho znáte?“

„Ne.“

„Je místní?“

„Asi.“

„Vy mu věříte?“

„Mám rozkaz mu věřit.“

„Proč by nám pomáhal nějakej Němčour?“

„Protože bude žít v nový zemi nebo na něj maj něco, co vyváděl za války.“

„V Chebu si nějakej sedlák vyhlásil vlastní republiku Egerland a prej funguje.“

Celá země se rozpadala, ale Reiner se na frontě naučil soustředit se jen na území, které měl bránit.

Tohle se mu ani za mák nelíbilo. Napravo se táhla neprostupná houština šípků, bříz a borovic, před nimi se vinula zatáčka a nalevo stál ve svahu smrkový les.

Ze tří stran je mohl kdokoli pozorovat jako na dlani. Reiner vytáhl dalekohled a mezi stromy spatřil velkoněmeckou vlajku vlající na volarském nádraží.

„Volary přece nemůžem project, pane lajtnant, buďte tý dobroty, uznejte to a vrátíme se domů. Můžete spát u nás v Husinci, hospoda je votevřená…“ strojvůdce zmlkl, protože z lesa vyšel podsaditý muž.

Na sobě měl železničářský kabát a tmavé kalhoty tak prosáklé olejem, až se Reinerovi zdálo, že jestli vyndá ruce z kapes, rozlije se pod jeho nohama olejnatá louže. Tvář měl zarostlou licousy a Reinera napadlo, jak dlouho asi licousy přežijí konec císařství.

„Vy jste Reiner?“ řekl muž německy.

„Jo.“

„Cigaretu?“

Reiner zavrtěl hlavou. „Jak to vypadá na nádraží?“

„Je vobsazený.“

„Jak ho chcete projet?“

„Jen klid, pane lajtnant.“ Muž kývl k nákladnímu vagonu na vedlejší koleji. „Pojďte oba, něco vám ukážu.“

Vydali se k vagonu a muž otevřel těžké dveře.

Podlaha byla vystlaná senem a pilinami. Z okraje kamenného žlabu s vodou vylétla kolem Reinerovy hlavy sýkorka tak nečekaně, že téměř sáhl po pistoli.

„Tohle je bludnej vagon. Teď se v něm převáželi koně, co z nádraží ve Vodňanech ukradl jeden sedlák.“

„Bludný vagon?“

„Jo. Helejte, český ajznboňáci nechtěj, aby se do Rakouska vyvážely vagony s potravinama, a tak je posílaj vod nádraží k nádraží, aby bloudily po Čechách nebo se od hranice vracely k Praze. V tomhle vagonu projedete Volary a místní si budou myslet, že jim jeden frnknul na Vimperk, nic víc. Hlásit nic nebudou, spojení nefunguje.“

„Budu mít vod toho vagonu nějaký papíry?“ zeptal se mašinfíra.

Muž sáhl do kapsy kabátu a podal mu dokumenty.

„Co když ho volarský Němci zastaví?“

„Žádný zastavování nebude. Ale chci, poručíku, abyste mi vystavil potvrzení, že jsem v těžký chvíli budování novýho státu Československo podpořil. Teda jestli se ukáže, že je s Habsburkama opravdu ámen.“

„Na co to potřebujete?

„Nechci přijít vo práci na dráze. A jestli chcete, můžu vám zazpívat vaší novou hymnu, abyste mi věřil, že ze mě bude Čech jak poleno.“

„Jakou hymnu?“

„No tu vaší, je to ten šlágr ze šantánu, že jo…“ řekl muž a spustil s příšerným německým přízvukem:

Znate v kraji bohumilem

duše outle v tele čilem,

mysl jasnou, vznik a zdar

a tu silu, vzdoru zmar?

To je Čechů slavne pleme,

mezi Čechy domov můj…

Reiner mávl rukou, aby toho nechal, protože hymnu ještě neznal, a vytáhl formulář.

„Jsem nějakej Wolfgang Plötzsche. A nejspíš se nechám přejmenovat na Vojtěch Plocek. Takže buďte tý dobroty a napište mi to dvakrát.“

„Ale já mám jen jeden formulář.“

„Copak vám neřekli, že potřebuju starý i nový jméno?“

„Vyplním jeden a druhý vám pošlu z Písku.“

„No tak jo, pane lajtnant, ale nevykašlete se na mě.“

„Máte mé důstojnické slovo. Jaké jméno tam mám napsat?“

„Myslíte, že tahle země vydrží?“

„Bikolory jsou všude a nikdo je nesundává.“

„No tak tam napište moje nový československý jméno Vojtěch Plocek.“

Reiner vyplnil formulář.

„Děkuju. A nevykašlete se na mě.“

„Říkal jste, že nebudeme stavět, ale jak projedeme nádraží? Ve Volarech se kříží spousta tratí. To jste ukradl klíče od zámků výhybek?“ zeptal se Reiner, který za války už několik nádraží obsazoval.

„Ne. Na volarským nádraží je to tak, že trať je směrem od Prachatic do Vimperka vždycky průjezdná.“

„Takže nádražím prostě projedeme na Vimperk?“

„Jo, fouknete jim přímo před nosem. Celá ta jejich kumpanie mastí karty nebo šmejdí po městě po něčem k snědku. Něco jinýho by bylo, kdyby mezitím přijel do Volar z Vimperka jinej vlak. To by vás zastavili a rozstříleli na kusy.“

„Šmarjápano,“ zbledl mašinfíra.

„Žádný strachy, nic nepřijelo a vsadím boty, že ani nepřijede. Tak mi dejte ty papíry. Ach jo,“ vzdychl si Plötzsche, „jestli ta republika vydrží, tak to abych se snad voholil,“ řekl a přejel si rukou licousy. „To mě ta nová země přijde draho.“

„Ale zase máte nové jméno a potvrzení.“ Reiner kývl na mašinfíru a převelel muže do bludného vagonu. Utábořili se v rohu, kde mezi prkny zela mezera dost široká na to, aby viděli na karty.

Reiner se po schůdcích vrátil do lokomotivy.

„To nemůže vyjít!“ skuhral mašinfíra. „Ach jo, že jsem dneska radši nejel do Čičenic!“

„Pořádně se do toho opřete! Plnou parou vpřed!“

„To je sebevražda,“ zanaříkal mašinfíra.

Ale kola lokomotivy se začala otáčet a bludný vagon se pohnul k městu jako zotročený soumar přivážející svobodu a nezávislost.

NĚMECKÉ NIKDY

Vlak se řítil vpřed, trať se nad Volary stáčela mezi poli, stájemi a dvory, na nichž husy vystrkovaly bílé krky nad rozbahněnými loužemi.

Na hotelu Weitenthal vlála velkoněmecká vlajka a na schodech vysedávalo šest rakouských vojáků ve stejné uniformě jako Reiner, jen s jinými knoflíky, protože písecký pluk měl zářivě žluté.

Dva vojáci seběhli ze schodů, přiložili pušku k lícím, ale zaváhali a lokomotiva se hnala dál, volarská selská stavení zmizela, krajina se zvlnila a proměnila na louky a pastviny.

Projeli stanici Soumarbrücke. Mezi stromy se zaleskla hladina Vltavy a ze země vyvřely šedivé trsy trávy podobné zmenšeným sopkám.

„Zastavte!“

Reiner slezl z lokomotivy. Na okraji slati ho přivítala promočená země, která mu čvachtala pod nohama.

Otevřel vagon a muži začali křičet jeden přes druhého:

„To byla jízda, co, pane lajtnant! Dobyli jsme Volary! Rozsekali jsme je jak Taliány u Tagliamenta!“

Valenta do vagonu propašoval láhev rumu a krmil vojáky udatnými historkami z fronty, ale to patřilo k boji, který je čekal.

„Oddíle! Seřadit!“ zavelel Reiner a muži se rozestavili před trpasličími břízami na okraji slati.

„Oddíle! Jste členy strážného útvaru proslulého 11. píseckého pěšího pluku, který založil Albrecht z Valdštejna, a právě jste podstoupili první část slavného tažení.“ Mluvil jasně a díval se mužům do očí. „Víte, co Písečtí za války dokázali. Nebylo dne, aby se o naší odvaze nepsalo ve všech novinách. Je nás osm a naším úkolem je dobýt Vimperk, dobýt Šumavu!“

„Šumavu dobyjeme!“ vykřikli jako jeden muž a Reiner pohlédl do očí lékárníka, který z nich byl nejmladší, a cítil, jak ho propalují.

„Vojáci! Slibuji vám, že za tento čin budete náležitě odměněni!“

„To se ví, že jo! Nejsme žádný votloukánci!“

„A cestou zpátky se stavíme v Bavorově na pouti!“ Přiopilý lékárník určitě nepřemýšlel nad tím, že pouť v Bavorově se neslaví v listopadu. „Jak dáte svojí slečně srdce vystřelený na pouti v Bavorově, je navěky vaše.“

Valenta vyslepičil i Reinerovy námluvy s Marií, ale ani teď se Reiner nezlobil. Muži byli na jeho straně. Rád by se s nimi napil, ale nenadešla ta správná chvíle.

„Oddíle! Nastupte do vagonu!“

Břízy se zmenšily a smrky shlukly, aby z lesa vytěsnily všechno světlo. Vlak stoupal lesní temnotou, v níž se špičky smrků dotýkaly šedivých mračen a krájely z nich otrhané pruhy páry, podobné rozstříleným vlajkám.

Strmým svahem vystoupali na Kubovu Huť, nejvýše položenou zastávku v Čechách.

„Jestli proti nám pojede nějakej vlak, rozsekáme se na kaši a domu nás ponesou po lžičkách,“ bědoval mašinfíra.

„Poletíme tryskem, rozumíte?!“

Vlak se řítil dolů, ale výhled Reinerovi clonila hradba smrků a strmý svah, pod nímž se klikatil lesní potok. Pak se na skále objevil obrovský zámek, na jehož nádvořích tábořili pod velkoněmeckou vlajkou vozy, koně, děla a kolem ohňů vysedávala asi padesátka vojáků, ještě minulý týden spojenců, dnes už nepřátel, a Reiner pochopil, že se svými muži tuhle pevnost nikdy nedobyde.

A co se stane, jestli se tenhle kousek země od Československa oddělí?

Možná se po válce celá Evropa promění na městské státy, jako byly Benátky, Florencie a Verona. Založíme si stát Písek s vlastní vlajkou, měnou, armádou a starostou, kterým bude reportér Hanzlíček, protože je radikál, ale město bude řídit můj budoucí tchán, protože je boháč.

Budeme bojovat s městským státem Strakonice a věčně se trumfovat, kdo vaří lepší pivo, peče lepší chleba a zřizuje lepší školy.

Výhled na zámek zakryly stromy a přímo před nimi se na kolejích objevila barikáda ze selského povozu, po jejíž straně sedělo na dřevěné lavici šest vojáků.

„Jeďte! Nezastavujte!“

Vlak vrazil do povozu a rozlomil ho napůl, jedna polovina se valila směrem k lavičce na vojáky, ale to už se vlak řítil dál, vykrojil oblouk, jako by se ponořil do země, a město mu zmizelo z očí.

„Mám houkat před nádražím?“ zakřičel mašinfíra.

„V žádném případě.“

„Ale nevíme, jestli proti nám na koleji…“

„Houkat se nebude.“

Vylétli na rovinu před nádražím, naštěstí na neobsazenou kolej, a Reiner spatřil řady vagonů a desítky mužů v uniformách. Všechno teď vnímal ostře jako před každou bitvou, uhelný kouř, nakyslý pach potu mašinfíry i slabé světlo slunce v našedlých mracích.

Tohle je sebevražda, pomyslel si a sevřel pistoli. Ale je lepší zemřít v boji než si doma před zrcadlem prohnat hlavu kulkou.

„Pane lajtnant, dyť mi tu mašinu rozstřílej na cucky!“

„Zpomalte. Nezastavujte.“

„Museli nás vidět!“

„Připravte se na zastavení. Zastavte!“

„Helejte! Támhle! Českej prapor!“

Reiner přikývl, protože si na frontě zvykl, že lidé vidí to, co vidět chtějí, ale ke svému překvapení na budově nádraží opravdu spatřil bíločervenou vlajku.

Past, kterou přichystali Němci.

Vlak se skřípěním zastavil. Od kol se valila pára a desítky mužů s puškami vybíhaly z nádraží přímo k nim.

„Počkejte tady,“ přikázal mašinfírovi a seskočil ze schůdků lokomotivy. Hlavou mu blesklo, že jestli někdo vystřelí, stane se prvním padlým téhle války.

Asi dvacet mužů se seřadilo v půlkruhu a mířilo na něj. Na sobě měli vojenské a lesnické kabáty, pod kterými zářily červené Garibaldiho košile, které Tyrš převzal pro sokoly.

Lokomotiva vyfukovala oblaka páry a slabé slunce vypadalo na zamračeném nebi jako zatoulaná kapka na šedivém sklíčku. Doufal, že Valenta neotevře vrata bludného vagonu, protože i oddíl Vimperských tvořili hlavně nezkušení chlapci.

Zdvihl ruce s obálkou od plukovníka Högera a otočil se k vysokému muži, který stál nejblíž.

„Jsem poručík Reiner, velitel strážního útvaru jedenáctého pěšího píseckého pluku. Tady jsou moje rozkazy.“

„Jak to, že jedete od Volar, když je trať obsazená Němci?“

„Projeli jsme stanicí ukryti v bludném vagonu.“

„A nahoře nad městem?“

„Prorazili jsme obležení a uvolnili trať.“

„Stříleli po vás?“

„Nedali jsme jim šanci.“

„Nesloužil jste na ruský frontě?“

„Ne.“

„Já jen abyste tu nešířil ňáký rudý nápady. Podejte mi tu obálku, ale žádný hlouposti.“

Reiner udělal dva kroky a muž převzal obálku, aniž ji otevřel.

„V Písku prej řádí španělská chřipka.“

„Mí muži jsou v pořádku. Mám s sebou i lékárníka.“

„A kde jsou?“

„Ve vagonu.“

„Dobře. Ať vylezou, ale říkám vám, nezkoušejte na nás žádný hovadiny.“

Reiner došel k vagonu a znovu otevřel velké těžké dveře.

„Oddíle! Nastoupit!“

Lékárník s mladým sedlákem z Čížové vypadli na zem a s námahou se sbírali na nohy. Ostatní muži vyskákali obalení prachem, slámou a špínou.

Ale kuráže posilněné alkoholem rozhodně nepozbyli.

„Co je to za tatrmany?“ zeptal se lékárník, sotva vstal, a Písečtí se rozchechtali.

Vimperští zamířili na lékárníka a Reiner sáhl po zbrani.

„Poručíku Reinere!“ ozvalo se za zástupem.

Muž ve světlém obleku překračoval koleje a už zdálky napřahoval pravici. „Je mi nesmírnou ctí, poručíku. Jsem doktor Budínský a vítám vás na Šumavě!“

„Pane!“

„Plukovník Höger mi sdělil, že jste v bitvě na Monte Asolone zabavil těžký kulomet Fiat-Revelli a zajal sám celou jeho obsluhu.“

Reiner přikývl. Plukovník pochopil, že se Reiner bez jeho pomoci neobejde.

Po zmínce o jeho hrdinství se pušky jedna po druhé sklonily k zemi.

„Co Volarští, poručíku?“

„Nádraží je v rukou Němců, pane. Ale uvolnili jsme trať směrem na Volary.“

„Výborně, poručíku, váš hrdinský čin vstoupí do dějin města. Vimperk už máme částečně pod kontrolou. Včera nám přišli na pomoc volyňští dobrovolníci se strojní puškou.“ Budínský ukázal k vrchu nad nádražím, kde se nad vojenským ležením třepotala československá vlajka.

„A skladiště textilu?“

„To jsme zajistili.“

„Na zámku jsem viděl německou vlajku.“

„Zámek vyráží dobýt jednotka z Plzně. Máme zprávy, že jsou již na cestě.“

Reiner si oddychl. Skladiště bylo zajištěno a na nádraží vlála československá vlajka.

„Potřebuji odeslat hlášení do Písku.“

„To zařídím, poručíku, spolehněte se. Plukovník Höger vám mezitím telegraficky poslal nový rozkaz.“

„Nový rozkaz?“

„Nejdřív si prohlédněte tohle.“ Budínský podal Reinerovi zmačkaný leták psaný v němčině:

Mají být naše krásné hory, naše pokojné dvorce a chaloupky vydány nejkrutějšímu z nepřátel našeho lidu — Čechům, kacířům toho nejhoršího zrna?

NIKDY!

Mají být německá jazyková území součástí nového státu, o němž nikdo nikdy neslyšel?

NIKDY!

České vojsko konfiskuje úrodu německým rolníkům a němečtí obyvatelé Šumavy umírají hlady.

ŘÍKÁME NIKDY ČESKOSLOVENSKU!

Od 28. října 1918 neposkytuje Československá republika rodinám svých německých vojáků žádnou podporu.

Máme hlad!!!

Vyzýváme muže k ochraně majetku a života žen a dětí!

Povstaňte do zbraně!

Spodní část letáku zobrazovala území, která měla patřit novému státu, Rakouskému Německu, a Reiner poprvé spatřil, jak velké části Československa jsou osídleny Němci.

Pokud se odtrhnou, zbude z Čech území o velikosti Albánie.

„Poručíku, z Vídně se sem přes Bavorsko pašují kulomety, pušky a pistole. Nahoře na hranici je pašerácké doupě a my toho muže musíme zneškodnit.“

„Opravdu to stojí v rozkaze?“

„Jistě, podívejte se sám.“

Reiner očima přelétl zprávu od plukovníka Högera.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poslední šumavská pastvina.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.