KOCOVINA
ŠUMAVSKÉHO
LÉTA

© Martin Sichinger, 2018

Illustrations © Ivan Brůha, 2018

© 65. pole, 2018

ISBN 978-80-87506-98-1 (tisk)

ISBN 978-80-88268-06-2 (EPUB)

ISBN 978-80-88268-07-9 (MOBI)

Mathiasi Rustovi a Davidu Janu Žákovi
za to, co tenkrát vyvedli.

PROLOG

Je to sen, který sní na Šumavě všichni — sen o domě, který nestojí uprostřed temných smrkových lesů, ale na místě, kam svítí slunce, sen o domě, z jehož oken jsou vidět střechy vesnických chalup na tmavomodrých kopcích přecházejících v zelené pruhy políček a luk.

Z takového domu se nikdy nestane hromada trosek, kterou každých deset let koupí noví majitelé, dají ji dohromady a pak znovu prodají.

Tohle je dům, v němž vaše děti chtějí zůstat.

To všechno ví muž, který dům postavil, muž, který si je jistý, že život jeho dětí tu bude stejně krásný, jako byl ten jeho.

Paprsky bílého světla podpírají modrá nebesa, káva je horká a vzduch voní pryskyřicí.

Každý den přemýšlí nad tím, jak něčeho takového dosáhl. A všechno začalo jako náhoda, která se proměnila v příležitost.

Nevěřil, že to dokáže, ale vsadil všechno na jednu kartu.

A rozhodl se správně, protože nikdo z nás neví, co mu projde, dokud to nezkusí.

DÍL PRVNÍ — ČTVRTEK

POLEPŠENÍ DISIDENTI

V osm ráno zastavila u stožáru před základní školou modrá multikára s dřevěným žebříkem a igelitovým pytlem na korbě.

Z kabiny vylezl Dostálek a začal chrchlat, plivat a nadávat. Byl to jeden ze zaměstnanců, které místní komunální podnik vyšle, aby udělal pořádek, a pak musí sehnat dalších pět, aby uklidili po něm.

Žebřík opřel o stožár a z igelitu vysoukal podlouhlou vlajku připomínající červenomodrobílou zubní pastu vytlačovanou z ohromné tuby. Na rohu ulice se s krabičkou cigaret objevil jeho parťák.

Strážmistr Sejkora je sledoval ze stanice Veřejné bezpečnosti (zkratka VB), kde sepisoval seznam potenciálních rušitelů pořádku. Někteří byli na vojně, a proto obvolával velitele útvarů, aby je nenechali odjet na opušťák. Z těch, co už měli po vojně, zbyli disident Karel Crha a chuligán Martin Zeman.

„Byls za nima?“ zavolal na Cívku, který ve vedlejší místnosti také ťukal do psacího stroje.

„Jo. Zeman říkal, že protestovat nemá smysl, radši si veme dovolenou a zdekuje se na Lipno. Lidi jsou prej ovce, co Gorbačovovi spolknou všechny bláboly, takže se bude radši válet u vody.“

„A Crha?“

„Má chřipku a letos na to kašle, protože perestrojka je největší oblbovák, o jakým kdy slyšel.“

„Vážně je nemocnej?“

„Nemůže ani chodit, prej si shání berle.“

„Měl ti dát písemně, že nic nepodnikne.“ Strážmistr Sejkora si čestné prohlášení představoval takhle:

Já, Karel Crha, disident a rozvraceč socialistického zřízení, závazně prohlašuji, že během Setkání mládeže na Šumavě nebudu provozovat žádnou protistátní aktivitu.

Karel Crha, Pasovská 31, Vimperk

Razítko stanice VB

Ale co když by takové prohlášení předložil na poradě bezpečnostního štábu a pak se ukázalo, že si z něj Crha dělal srandu?

Nemůže mu věřit. Disidenti si budou až do smrti jistí, že to, co dělají, je správné a všichni ostatní jsou padlí na hlavu.

Na stole se rozdrnčel telefon.

„Tady Honza Tušl. Nemáš permanentku na Setkání?“

„To sis vzpomněl brzo, všechny jsou fuč.“

„Tak se stav aspoň pro ty cihly. Nechám je na dvoře u garáže.“

„Dneska se mi to nehodí.“

„Když přijedeš kolem čtvrtý, Milan ti je pomůže naložit.“

„Jaký číslo má ten barák?“

„Stošestapadesátka. Šedivá vomítka, to najdeš.“

„No tak ať tam počká.“ Sejkora zavěsil. Odpoledne by to stihnout mohl. Ale pojede stodvacítkou, služební auto bylo moc nápadné.

Československá i sovětská vlajka už vlály na stožáru. Dělníci naložili žebřík na korbu a Dostálek zahodil zmačkanou krabičku od cigaret na chodník a ještě za ní poslal plivanec.

Sejkora vstal a vykročil ze stanice, protože Prachatičtí měli dorazit za pár minut a určitě by jim neušlo, co zanedbal.

„Co tu pliveš?!“

Dostálek neodpověděl.

Přivandruje si od Mělníka s panděrem a nemytými vlasy. Nejspíš dorazil s praotcem Čechem, a jakmile uviděl na obzoru Šumavu, pomyslel si, že tu spustí pořádný brajgl.

„Ukliď si po sobě ten svinčík.“

„Já ty vlajky teda sundám, ale bude to na vaše triko.“

„Myslím tu krabičku.“

„Ta není moje.“

„Já nejsem slepej.“ Sejkora kývl k otevřenému oknu stanice.

Dostálek se místo odpovědi strašlivě rozkašlal. „Stejně tu bude zase čurbes jak v Brazílii,“ namítl, když záchvat ustal. „Tady u toho pámelníku se dycky dějou děsný věci.“

„To jsou jen takový plky.“

„Ale nejsou. Mladý se tu dycky vožíraj,“ přišel Dostálkovi na pomoc parťák.

V amplionu nad jejich hlavami se ozval hit Evy Špinarové, který při posledním televizním silvestru ohromil celou společnost:

Jen zpívají si rock a zpívají si roll,

no já vám povim, milá pani,

škoda pro ně škol.

To máme mládež, to máme mládež,

doma řezají je málo, jak se zdálo,

kam to vede, se ptám?

„Slyšíte?“ triumfoval Dostálek. „Bude tu chlív jak v prasečáku.“

Potom se znovu děsivě rozkašlal.

VOSÍ BESÍDKA

Michal otevřel oči a zjistil, že je půl osmé a že mu po levém předloktí leze vosa.

Pohnul rukou a vosa vzlétla ke sklenici se šťávou. Přistála na jejím okraji a popocházela po něm jako turista, který našel správnou vrstevnici.

Zavřel oči.

Když je zase otevřel, budík už ukazoval půl deváté a na balkoně stála světlovlasá dívka v mírně průsvitných batikovaných šatech.

V jasném slunečním světle vypadala jako přelud.

Ale zdání přeludu pominulo, jakmile promluvila:

„Tys to zalomil.“

„Asi trochu jo.“

„Když jsem se vrátila z koupelny, chrněl jsi jak mimino.“

„V půl jedný v noci praskla voda.“ V té době stál po kolena v bahně a opravoval trhliny vodovodního řadu.

Kristýna si vzdychla, lehla si vedle něj na postel a pohladila ho po vlasech.

„Zdálo se ti něco?“

„Jo. V kuchyni voněly míchaný vajíčka se šunkou…“

„Ty ses sem přišel najíst?“

„Dřel jsem do půl čtvrtý do rána. Usnul jsem z vyčerpání a hladu a měl jsem spoustu hroznejch snů.“

„A co tě ve snech straší?“

Kdepak, Kristýna do kuchyně nepůjde.

„Že jdu někam na návštěvu a nedostanu tam najíst.“

Vosa spadla do sklenice. Kristýna sebrala skleničku, vyšla na balkon, vosu nabrala na lžičku a vypustila mezi třešně a jabloně.

Michal už zažil, jak se na Kristýnu sneslo pět vos a různě jí posedaly na ramenou. Jako dítě si je nechávala přistát na dlani, přikryla druhou a jásala:

Máme vosí besídku!

A na procházkách na ni vždycky usedali otakárci a modrásci.

Někdy v noci slyším, jak se venku ve tmě všechno hýbe a čekám, až se ježci a veverky vyhrnou a nalezou k nám do postelí, skříní a zásuvek.

Než tady táta postavil barák, byla tu jen divočina. Co by to bylo za zvěř, kdyby se jí vzdala?

Michal tu dnes spal poprvé. Z balkonu rodinného domu se výhled táhl až k vesničkám na obzoru.

„Už vím, co uděláme,“ řekla.

„Co?“

„Usmažím ti vajíčka a pak…“

„Půjdem do sprchy?“

„Pak mě vezmeš řídit.“

„Teď?“

„Táta je v práci a máma v lázních. Nemusíš mít strach.“

Kdyby neusnul, určitě by byl proti. Ale třeba se sem po vyjížďce vrátí, půjdou do postele a stane se to, co se mělo stát před hodinou.

„Vycouváš z garáže? Já bych ji určitě otloukla.“ Zmizela v kuchyni a Michal uslyšel, jak rozklepává vajíčka.

Otočil se na posteli. Oči se mu zavíraly.

V autě snad neusnu, zadoufal.

MODRÉ DESKY

V devět hodin dorazilo Sejkorovi první hlášení o výtržnostech: Ve Volyni opilí mládežníci rozbili dvě okna osobního vlaku. Přepravovali se nasoukaní do sítí na zavazadla, která cestujícím visela nad hlavou, a při příchodu průvodčího křičeli: Jsme zavazadla!, protože neměli jízdenky a za zavazadla se neplatilo. Hlídka železniční ostrahy zaslala popis: čtyři mladíci ve věku od 18 do 25 let, roztrhané džínové bundy s nápisy Iron Maiden, No Future, Dg 307 a Duševní hrob, pod nimi nahá (ve dvou případech výrazně chlupatá) břicha, a torny, kupodivu bez nášivek americké vlajky a symbolů hippies.

Popisu podezřelých bude dnes ve městě odpovídat asi pět set osob. Ale dvě rozbitá okna nic neznamenají a na vimperském vlakovém nádraží mládežníci obvykle nic nedemolovali, protože věděli, že se ze Setkání mládeže musí také nějak dostat.

Nádraží měl Sejkora pod kontrolou a disidenti vypadali zaskočeně. Ale sotva vyhlédl z okna, spatřil Kotlíka, kytaristu místní kapely Neurocabaret, jak si vykračuje s úsměvem na tváři a kytarou v ruce.

Na toho si měl taky posvítit. Kotlík totiž dostal úžasný nápad: když rádio Bayern 3 vyhlásilo soutěž pro začínající kapely, zaslal jim demosnímek Neurocabaretu.

Ten ovšem do Německé spolkové republiky nikdy nedorazil. Zabavili ho tajní v Prachaticích a Kotlíka připsali na dlouhý seznam těch, které je třeba sledovat.

Zazvonil telefon.

„Jak to jde?“ Borovec, kterého Sejkora na stanici dočasně zastupoval ve funkci velitele, ležel na chirurgii a čekal na operaci levé nohy. Jestli zákrok nevyjde, vimperská stanice VB bude mít nového velitele, a Sejkora doufal, že ho povýšení nemine.

„Zatím je všude klid.“

„Za čtvrt hodiny máš první poradu.“

„Já vím.“

„Tý se nemusíš bát.“

„Já se nebojím.“

„Víš, kdo letos přijede pronést hlavní projev?“

„Ne.“

Kromě bývalého prezidenta Svobody všichni vrcholní představitelé KSČ Setkání mládeže nenáviděli. Nikdy se nestalo, že by někdo z nich ve Vimperku přespal. Se starostou si prohlédli objekty postavené v rámci akce „Z“, došli na oběd do hotelu Hvězda, nechali se odvézt na náměstí, kde z tribuny pronesli projev, obklopeni pečlivě vybranými mládežníky, zúčastnili se diskuze, v níž se vyhýbali jakýmkoli nepříjemným dotazům, odmítli návštěvu stanového městečka s odkazem na únavu a pracovní vytížení, vrátili se do hotelu Hvězda, v salonku se zdrátovali s místními komunisty, zatímco jejich řidiči kouřili u černých volh cigaretu za cigaretou a trpělivě čekali, dokud se neobjeví číšnice s tím, že soudruhy je třeba urychleně naložit a odvézt zpátky do Prahy.

„Letos to nebude žádnej senilní funkcionář, co ti po projevu zdrhne do Prahy. Tentokrát si připravili bombu.“

„Jakou?“

„Nechal jsem ti to v modrejch deskách.“

„Děkuju.“ Sejkora polkl, protože takovou pomoc od Borovce nečekal.

„Je to vycházející hvězda strany a jede sem, aby soudruhy přesvědčil, že není jenom salonní teoretik, ale dokáže zaujmout mladý. A ve Vimperku přespí v pátek i v sobotu.“

„Kristepane,“ uklouzlo Sejkorovi.

„To zvládneš.“

„Mám vám zavolat, jak to dopadlo?“

„Budu pod práškama. Brnknu, až to půjde. Nezvorej to. Jsme nejlepší stanice v pohraničí, to si pamatuj.“

„Jasný, všechno klapne. Držte se.“

V druhém šupleti ležely obvykle volné listy A4, někdy opatřené fotkou, na kterých si Borovec uchovával záznamy o pytlácích, stejně jako děda i táta, kteří byli hajní. Borovec je schraňoval jako oko v hlavě a doufal, že se jednoho dne dostanou do Muzea SNB v Praze na Karlově.

Úplně nahoře obvykle spočívala velká šedivá obálka plná poznámek o nějakém pytlákovi, například o Blahoutovi, který žil na samotě u Kašperských Hor a jehož se místní esenbáci a hajní už léta snažili nachytat. Ale dnes na Blahoutovi objevil tmavě modrou složku.

Otevřel ji.

Na první místo hitparády se tentokrát vyšplhaly osudy soudruha Vasila Mohority.

KŘIŽÁKŮV POMNÍK

Sedadlo bílé stodvacítky bylo pohodlné. Vnitřek voněl. Na podlaze neleželo ani smítko. Přední sklo bylo dokonale čisté. Stodvacítka nebude řvát jako naše embéčko, pomyslel si Michal. Táta autu přezdíval Boleslav, protože ho pojmenovali MB na počest tisícíletého výročí založení Mladé Boleslavi.

Kristýna voněla parfémem, samozřejmě zapomněl jakým. Neříkala něco o Dioru? Ale kde by ho vzala? Nehodlal riskovat a ptát se, protože by mu vyčetla, že ji neposlouchá.

„Nemůžeš řídit v sandálech.“

Pohlédla na něj jako vždycky, když se s ním chtěla dohadovat, ale vystoupila a vrátila se domů.

Položil si hlavu na opěrku. Přemýšlel, že si ji nastaví, ale nechtěl po sobě zanechat stopy, i když se mu už bláto z bot odrolilo na vyluxovanou podlahu.

Vrátila se v džínech a teniskách.

„Vypadám jak Maxipes Fík.“

„Jo, já vím.“

„Co víš?“

„Že na to, jak vypadaj, si nejvíc stěžujou ty nejkrásnější holky.“

Ohnala se po něm látkovou taštičkou. Její stehno v hladkých modrých džínách bylo kousíček od jeho ruky a on přemýšlel, jestli na něj má sáhout.

„Kam pojedem?“ zeptala se.„Na Lipku?“

„To je moc do kopce, zavaří se ti motor. U Hrabic je rovinka a nic tam nejezdí.“

Místo po jejích stehnech sáhl po klíčcích. Motor naskočil, na což nebyl zvyklý. Boleslav musel vždycky parkovat ze svahu, aby se auto vůbec rozjelo.

Ale škodovka pod jeho rukama ožila. Motor neřval. Zkusil stěrače, pohnuly se tak rychle, jako by mu četly myšlenky.

Silnice vedla ke kasárnám a nikdy se neopravovala, protože se po ní valily tanky a obrněné vozy. Asfalt byl tak vybledlý, že připomínal papír, a protkaný tolika dírami, že auto z nich na silnici spíš vyskakovalo, než že by po ní jelo.

Na kraji lesa spatřil pomníček neznámého vojáka, který tu zahynul po válce, a po dvou stech metrech další, na památku F. Štrobla, s nímž se tu převrátil obrněný transportér. V další zatáčce minul osamělý dům polesí, za jehož zahradou začínal okraj prostoru, který patřil kasárnám.

Dvěma ostrými zatáčkami vyjel z přítmí lesa do táhlé rovinky, kde mu zastřelili tátu.

V srpnu 1968 odmítli českoslovenští důstojníci vpustit Sovětskou armádu do místních kasáren, kterým se říkalo U Sloupu. Osvoboditelé se utábořili ve zdíkovských lesích směrem k Zadovu a hlídku postavili i u silnice od Vimperka, skoro kilometr od svého ležení.

Dva dny po invazi stál na rovince voják, původem Turkmén. Velitelé ho varovali, že z nebe na něj budou padat jaderné rakety Pershing a z lesa ho budou ostřelovat zabijáci z bundeswehru.

Když táta vyjel ze zatáčky, výfuk zapraskal, jako by střílel, a vyděšený voják po tátovi šestkrát vystřelil a čtyřikrát ho trefil. Dva dny poté o pár kilometrů dál zastřelili ředitele táborského Dřevopodniku, který se služebním autem vypravil na pilu na Kvildě a měl také tu smůlu, že mu výfuk nespojenecky zapraskal.

Michal proti své vůli zpomalil na místě, kde táta naposledy pohlédl do tváře slunci. Na kraji silnice ležely šedivé listy platanů. Mezi spodní větví a vysokými stébly trávy se pohupovala pavučina s hnědým křižákem, tátův jediný pomník.

Projel rovinkou a na křižovatce před kasárnami odbočil na Hrabice.

Kristýna vyhlížela z okna na druhou stranu a jemu došlo, proč chtěla, aby nejezdili sem, ale na Lipku.

„Tamhle už pojedu sama.“

Zastavil za křižovatkou pod Křesánovem a Kristýna mu dala pusu.

„Nebuď smutnej.“

Její vlasy mu sklouzly po tváři.

„Teď jsi tu se mnou.“

Usmál se na ni, protože měla pravdu.

Byl s ní ve vlahém červnovém dopoledni, ne s tátou v horkém srpnu 1968.

ZAPRÁŠENÉ BEDNY

Sotva si Sejkora pročetl životopis Vasila Mohority i jeho otce, zazvonil telefon.

„Nebudeš věřit, co se stalo!“ vykřikl Sejkorův bratr, který žil v Praze.

„Co?“

„Vilda podepsal Chartu.“

„Vilda byl vždycky vadnej.“ Bratranec Vilém se naštěstí nejmenoval Sejkora a bydlel až v Kladně, takže se s ním nikdo z rodiny nestýkal.

„Vylili ho z Poldiny.“

„Co mohl čekat? Je to vůl.“

„Petra z toho byla na nervy. Říkali jsme ti, že ji vykopli ze školy?“

„Ne.“ Petra byla Sejkorova neteř, jen o dva měsíce starší než jeho dcera.

„Opila se a chtěla utéct na Západ, prej v tomhle koncentráku nevydrží. Naštěstí si s ní nějakej řidič kamionu ještě před Rozvadovem promluvil, dal jí peníze a posadil na autobus zpátky do Prahy. My jí mezitím sehnali učňák, učí se na prodavačku.“

„Tak vidíš,“ chlácholil ho Sejkora, který si vzápětí představil svou dceru jako prodavačku, a pomyslel si, že by to on ani jeho žena nepřežili.

„Jenže na učňák nastoupil jako mistr odborný výchovy bejvalej lampasák, úplnej vypatlanec. Každý ráno ty nebohý holky, který se měly naučit prodávat, nechal nastoupit do pozoru a zkoušel je z toho, jaký kanony používá československá armáda.“

„Fakt? To je neskutečnej pablb.“

„Petra mu to taky řekla. A pak udělala ještě větší blbost. Šla na diskotéku a víš, koho si tam narazila?“

„Nějakýho ženáče?“

„Ne, mladýho svobodnýho kluka.“

„Tak vidíš… Nebo je to nějakej feťák? Nebo disident?“

„Je to Němec. Západní.“

„Do pytle.“

„To není všechno.“

„Tak je ženatej a má děti?“

„Něco stokrát horšího. Slouží v bundeswehru. V Praze trsal, protože dostal vopušťák. Druhej den Petru dostal přes hranici.“

„Cože?“

„Petra je v západním Německu.“

„Kde?“

„V Ramsteinu.“

„Do prdele práce!“ vykřikl Sejkora, který věděl, že Ramstein je největší americká základna v celé západní Evropě.

„Jestli se na to přijde, jsme všichni v hajzlu.“

„Hlásili jste to?“

„Ne.“

„Tak klid, zatím se nic neděje…“ Sejkora pohlédl na hodinky. „Hele, musím padat. Mám důležitou poradu. Třeba se Petra vrátí.“

„To je všechno, co mi řekneš? Že máš důležitou poradu?“

„Víš, kdo mi přijede s projevem? Mohorita, ty vole. Jestli něco podělám, uškvařej mě zaživa. Zavolám co nejdřív.“

„No tak se měj,“ odtušil brácha zklamaně a zavěsil.

Sejkora zíral na telefon.

Jestli se Petra vrátí, půjde po ní i po něm vojenská kontrarozvědka.

Nezbývalo než doufat, že se jeho neteři bude v Ramsteinu líbit.

Na první poradu bezpečnostního štábu chtěl přijít včas, takže posbíral papíry, strčil do kapsy mentolové bonbony a vyšel ze stanice. Vlajky vlály, na chodníku nebyla ani stopa po nepořádku. Pámelník u školy nasadil drobné bílé a načervenalé květy, nejspíš jako připomínku toho, jak za ním při historicky prvním Setkání mládeže v srpnu 1968 souložily dva mládežnické páry. Místní na ně vyděšeně zírali, protože nechápali, že se nějaké holky takhle odvážou.

To bylo nejslavnější Setkání v dějinách města, kdy prezidenta Svododu před hotelem vítalo tisíc mladých lidí s květinami ve vlasech, v ošoupaných riflích a s tričky zdobenými symboly hippies. Sice se šuškalo, že prezident zastavil u hotelu, protože přímo na silnici souložil svazák ze svazačkou, ale to byla jen pomlouvačná disidentská kampaň.

Ve skutečnosti se prezident zastavil, aby si dal vyhlášené šumavské bylinné víno, do něhož se tu zamiloval tak, že si na Hrad nechával posílat bedny a Mykoprodukta Vimperk se stala hlavním vinařským dodavatelem Hradu.

Sejkora si nostalgicky povzdychl a přešel ulici k budově lesnické školy. Čtyři služební auta prachatických estébáků parkovala na dvoře, odkud na ně nebylo z hlavní ulice vidět, a páté vjelo dovnitř v okamžiku, kdy vstoupil do budovy vyzdobené rudými vlajkami a údernými transparenty.

ZATOULANÝ MODRÁSEK

„Zapni si pás a srovnej si zrcátko.“ Obvykle Kristýna dělala opak toho, co chtěl. Ale tentokrát zdvihla ruku a upravila si zrcátko, které odráželo opuštěnou silničku.

Čekal, že spojku pustí brzy, ale rychlost naskočila jako plamínek ve správně seřízeném zapalovači.

„Vidíš? Jde ti to.“

„Jenže táta mě na auto nenechá ani sáhnout.“

„Tamhle se zkus otočit.“

„Blázníš? Tam se nikdy neotočím.“

Michal si už zvykl, že je Kristýna někdy mistryní světa a jindy uzlíčkem nervů. Před přijímačkami jí všichni radili, aby se nehlásila na Akademii, a ona všem vykládala, jak to ostatním natře.

Jenže ji nevzali, a teď čekala na výsledky přijímaček z plzeňského pedáku.

Projeli Křesánovem a u kravína v Cejsicích odbočili na Hrabice. Silnička vedla na jedné straně podél pastviny a na druhé podél hradby lísek a bříz, za kterými se táhla jezeďácká louka. Na louce v ohradě se pásl hnědý kůň.

„Mám zastavit?“

„Tady nemůžeš.“

„Proč ne? Je tu kůň!“

„Někdo vyjede ze zatáčky a napálí to do tebe. Musíš se soustředit a předvídat, co udělaj ostatní.“

„Já se soustředím a předvídám, ale nikdo tu není, takže jak můžu předvídat, co kdo udělá, když tu nikdo není?“

„Musíš předvídat, co se může stát.“

„Ale když tu nic není, tak se nemůže nic stát a to nic se stejně nedá předvídat…“

Ozval se řev motoru. Těsně nad hradbou stromů se vynořil obrovský temný stín.

Kristýna dupla na brzdu. Škodovka dostala smyk. Stočila se doprava a vlétla do hradby lísek. Větve pokryly přední sklo a kmeny praskaly jako kosti.

Škodovka se otřásla, ozval se dutý náraz.

Motor utichl.

„Je ti něco?“

„Asi ne,“ zašeptala, ale neotočila se k němu.

„Můžeš otevřít dveře?“

„Co?“

„Jestli můžeš otevřít dveře.“

Ani se nepohnula, jen zírala před sebe.

Vystoupil a oběhl auto. Bál se, že se dveře na její straně zasekly, ale sevřel kliku, trhnul a otevřel je.

Ulevilo se mu, když viděl, že jí neteče krev.

„Kristýno, vylez.“

„Já jsem tak pitomá.“

„To není tvoje vina.“

Podal jí ruku a ona pomalu, jako náměsíčná, vystoupila.

Škodovka stála v příkopu vmáčklá do hradby lísek a maliní. Přední kapota byla pomačkaná jako list papíru. Chomáče chmýří se na popraskané přední sklo snášely, jako by ho chtěly zalepit.

„Táta mě zabije,“ zamumlala a rozbrečela se.

„Nezabije. Půjdu k vám s tebou.“

„To zabije i tebe.“

„Vidíš tamhle ten krásnej barák u lesa? Tam bydlí Lešek a má traktor, kterým nás vodtáhne. Nikdo nás neviděl a nikdo se nic nedoví.“

„Je to daleko.“

„Musíme tam jít.“

Stála bez hnutí uprostřed silnice. Z louky přilétl modrásek a usedl jí na rameno.

„Koukej.“

„Co je?“

„Máš na rameni modráska.“

Ohlédla se na rameno, ale motýla neviděla.

„Ty si vymejšlíš.“

„Ne. Opravdu tam sedí. A to je dobrý znamení.“

Rozbrečela se ještě víc a slzy se jí řinuly po tvářích.

Chytil ji za ruku.

„Pojď, pohladíš si koně. Kejve na tebe hlavou, vidíš?“

Táhl ji za sebou a doufal, že je Lešek doma a opravdu má traktor.

TEKUTÁ VATA

V místnosti seděli čtyři zástupci prachatické SNB. Za okres tu byl okresní tajemník ONV, za město městský tajemník MNV, za svazáky předsedové okresní i městské organizace. Esenbáci byli v uniformách, tajemníci v oblecích a svazáci ve světle modrých košilích a s rudými kravatami.

Sejkora na ně kývl, oni kývli na něj. Oknem zahlédl, jak na dvůr vchází podplukovník vojenské kontrarozvědky. Toho tu nečekal, a tak si okamžitě vzpomněl na svou neteř v Ramsteinu.

„Je deset nula osm,“ prohodil netrpělivě šéf okresní organizace SSM.

„Ještě počkáme,“ oznámil šéf místní SSM a vzápětí vstoupili dva muži z prachatické StB, oba v civilu. Sejkora je znal od vidění, ten menší a tlustý byl vždycky tak napuchlý, že se zdálo, že každým okamžikem praskne, a ten vysoký sloužíval ve Vimperku jako lampasák a udával tak srdnatě, že si ho všimli na okrese.

„Je tu rádio?“ zeptal se ten tlustý.

„Tamhle v koutě,“ ukázal šéf místní SSM.

Estébák zapnul rádio. Ozvala se populární píseň:

Rozhod jsem se léčit lásku lékořicí,

objednám si aspoň tisíc odnoží.

Pak si svařím soudek vína se skořicí…

„Kdybych měl tolik prachů jako Neckář, tak budu pít něco pořádnýho, ne takovej sajrajt. Víno se skořicí.“ Nad tou představou se tlusťoch otřásl, nabral si na stolku v rohu polomáčené sušenky a vrátil se ke stolu.

„Ty jsi Sejkora?“

„Ano, soudruhu.“

„Co soudruh Borovec?“

„Čeká na chirurgický zákrok.“

„Jirka tady udělal neskutečnou práci. Věříme, že máš všechno pod kontrolou.“

„Ano, jistě. Mám.“

„Co víš o letišti?“

Sejkora polkl.

„O letišti?“

„Tak vidíte, soudruzi,“ zavrtěl vysoký estébák nevěřícně hlavou. „Za pár hodin nám slavnostně začíná Setkání mládeže a vypadá to, že jsme jeho přípravu podcenili jako nikdy předtím.“

Nikdo ze Sejkory nespouštěl oči. Všem už došlo, po kom se budou vozit.

Napětí v místnosti opadlo.

První pracovní schůze bezpečnostního štábu byla zahájena.

„Osmnáct let. Chápete to?“

Nikdo v místnosti nechápal, ale bylo jim to srdečně jedno, protože hubený estébák civěl na Sejkoru.

Osmnáct je mojí dceři, napadlo ho. Je doma, slíbila, že vyžehlí a poskládá prádlo. A osmnáct je mojí neteři, a ta je v Ramsteinu.

Po zádech mu stekla první kapka potu.

„Soudruhu, řekni nám, co jsi dělal, když ti bylo osmnáct? Nasával pivo a koukal holkám pod sukně, že ano?“

Sejkora se nervózně usmál.

„Mám pravdu?“

„Máš, soudruhu.“

„Já vím, že mám. Myslel jsi ale někdy na to, že zničíš NATO? Že rozvrátíš bundeswehr nebo Atlantickou alianci?“

„Ani ne,“ přiznal Sejkora upřímně.

„Dokázal bys jako nepřítel socialistického zřízení už v osmnácti letech provést takový skutek, který by způsobil okamžité propuštění sovětského ministra obrany — válečného hrdiny druhé světové války — a dva tisíce důstojníků?

Myslel jsi na to, když jsi nasával čůčo?“

„No… Nemyslel.“

„Ale jsou lidé, kteří na to nejenom myslí, ale také to dokážou. Víš, co je to za lidi?“

„Ne.“

„Mladí lidé, kteří se v osmnácti letech rozhodnou změnit svět — jako Mathias Rust.“

Mathias Rust? Kdo to je Mathias Rust? Sejkora si kupodivu vzpomněl; byl to amatérský západoněmecký pilot, který před týdnem přeletěl ostře střeženou vzdušnou hranici Sovětského svazu a přistál na Rudém náměstí v Moskvě.

„Víte, jak o něm píšou novináři? Jako o nebezpečným způsobem nezkušeném mladíkovi!

A přesně taková je celá naše mládež — nebezpečným způsobem nezkušená. Takže, soudruhu, znovu: co víš o místním letišti?“

Sejkora se nadechl. „My… nemáme… letiště.“

„Letos, soudruzi,“ pokračoval vysoký estébák, „očekáváme obrovský tlak. Nezaviněné neštěstí v Černobylu bude zneužito k politickým cílům. V Teplicích dav na ulici skanduje My chceme dýchat! a na pohotovostní jednotku, která se je snaží vytlačit, řve Kolik za to máte?“ Výhružně pohlédl na Sejkoru: „Všechny, co něco podělají, přeložíme ještě tento týden, aby mohli zbytek života řezat do chuligánů v Teplicích.“

Sejkora polkl.

Zprávám o nedýchatelném vzduchu na severu nevěřil, dokud na Šumavu nezačaly hromadně přijíždět školy v přírodě. Jednou je volali na Nové Hutě, kde se nějaký deváťák opil a rozbil okna vedlejšího rekreačního objektu firmy, která stavěla Temelín.

Učitelka se bála, že úřady budou incident vyšetřovat jako průmyslovou sabotáž. Sejkora ji hodinu uklidňoval, že sežene sklenáře a nikdo se nic nedozví. Nabídla mu dort, protože slavila poněkud nepovedené narozeniny, a on si nakonec dal pár vaječných koňaků s tím, že ho Cívka odveze domů.

Učitelka vyprávěla, že tři týdny bylo ve vzduchu tolik síry, že skrz žlutou kaši nebyl vidět ani chodník pod nohama. Do školy chodila tekutou vatou a místo dětí potkávala nažloutlé stíny, které se ploužily ulicemi. Jednou se jí z toho strašně točila hlava a zdálo se jí, že z chodníku vytékají žlutošedé sliny.

O tom, že je vzduch plný jedu, se lidé dozvídali, jen když odvážní řidiči městské dopravy vyvěsili žluté praporky.

„Všechnu protistátní ekologickou činnost,“ pokračoval vysoký estébák, „řídí zpovzdáli osoby, který se vydávají za vědce, a překroucené informace předávají chartistům. Dejmal, Moldan, Vavroušek, Kužvart, ty všechny samozřejmě sledujeme. Proto jsme tady — abychom hledali stopy, které vedou od zelených anarchistů k chartistům.“

Předseda místní organizace SSM si odkašlal. „Ale mládežníci jsou prověření. Za všechny účastníky ručí jejich místní organizace SSM.“

„Soudruhu, ty nevíš, co za chamraď jsou ekoanarchisté a jaké nebezpečí představují pro naši mládež.“

Znovu pohlédl na Sejkoru, který o žádných ekoanarchistech v životě neslyšel.

„Kam je odvezeš?“

„Do Husince,“ vykoktal Sejkora, protože věděl, co s chuligány dělával Borovec. Před dvěma lety se na doporučení pražské organizace SSM pozvala ruská rocková kapela, jenže ve Vimperku nikdo nechtěl, aby vystupovala, tak její koncert zrušili, muzikanty odvezli do hotelu v Husinci, kde se Rusové ožrali a rozmlátili pivnici i restauraci.

„To není řešení. Co když něco vyvedou i tam?“

„Tu nejhorší verbež svážíme do cikánského údolí pod Boubínem. Údolí objedeme a vracíme se zpátky na Prachatice, takže si ti ubožáci myslí, že jedeme na Vimperk, a když je pustíme, vydají se opačným směrem. Nejbližší značka bývala po deseti kilometrech až u Kratušína, tu jsme odstranili, takže než zjistí, že nemíří na Vimperk, dojdou až do Prachatic.“

„Není to verbež a nejsou to ubožáci,“ opravil ho předseda okresní organizace SSM.

„Na nádraží máš svoje lidi?“ pokračoval v Sejkorově výslechu estébák.

„Ano, i dvacet pomocníků VB a samozřejmě železniční ostrahu.“

„Záchytka je připravená?“

„Dvacet čtyři hodin denně po celou dobu Setkání.“ Záchytku zřídil Borovec, byla to nezařízená a nevětraná nemocniční místnost, kde se opilci nechávali vystřízlivět.

„No, dejme tomu,“ pronesl vysoký esbéták.

„Kdo přijede s projevem?“ zeptal se šéf místní SSM.

„Soudruzi, máme pro vás velké překvapení. Letos se na Setkání mládeže dostaví soudruh Vasil Mohorita.“

„Bude mít projev?“

„Ano, a na rozdíl od předešlých návštěv chce vidět stanové městečko, pohovořit si neformálně s mládežníky a strávit ve městě dvě noci. Bezpečnost si raději zajistíme v součinnosti s prachatickou VB.“ Pohlédl na Sejkoru. „Ale to neznamená, soudruhu, že nám nesepíšeš hlášení. A příště se s námi poraď, až na něco nebudeš stačit.“

Oba estébáci se na něho shovívavě usmáli a přítomní se začali s ulehčením zvedat.

BABYLONSKÁ VĚŽ

U Lešků je zuřivým štěkotem přivítal hnědý vlčák. Michal tu byl kdysi s kamarádem, který potřeboval opravit motorku, a pamatoval si, že musí projít několika garážemi, protože většinu oprav dělal Lešek načerno až v té poslední.

V první stál nabouraný šedivý žigulík, ve druhé rozmontované červené audi. Na zdech visely fotky a modely letadel a diplom Goodyear Trophy September 1968. Na policích ležely mlhovky, pruhy na karoserii, závodní volanty a pružiny, které se zkracovaly, aby auto kleslo a vypadalo jako závodní.

Ve dveřích třetí garáže stál padesátiletý muž v montérkách.

„Michale, co tu děláš? Říkal jsem ti přece, že máš volat předem!“

„Měli jsme bouračku.“

„Tady?“

„Jo, vlítli jsme do stromu v zatáčce nad ohradou.“

„Pil jsi?“

„To auto jsem rozbila já.“ Hlesla Kristýna. „Já jsem…“

„Já vím, kdo jste. S vaším tátou jsem chodil do školy. Netočí se vám hlava? Nechce se vám zvracet?“

„Ne.“

„Co je to za auto?“

„Stodvacítka mýho táty.“

„Máte vůbec řidičák?“

„Mám.“

„Chcete tátovi zavolat?“

„Radši mu to potom řeknu sama. On bude strašně zuřit.“

„Nebude, voddechne si, že jste v pořádku.“

„Táta si nevoddechne, auto je nově nalakovaný, sedačky vyměněný, potahy přešitý…“

„Viděl vás někdo?“

„Ne,“ řekl Michal. „Auto stojí v zatáčce, ze vsi to vypadá, jako by tam zaparkoval nějakej houbař.“

„A co se stalo?“

„Najednou proti nám vyletělo letadlo.“

„Viděli jste pilota?“

„Ne.“

„A mohl vás pilot vidět?“

„Asi taky ne.“

„Žena vás hodí do města a já se postarám o auto. S trochou štěstí se o tom nikdo nedozví. Ať mi táta zavolá,“ řekl Kristýně, a když vycházela z garáže, polohlasem pronesl k Michalovi. „A ty ji líp hlídej, takovou krásnou holku, kristepane.“

„Půjdu s tebou,“ nabídl se Michal, když je Lešková vysadila ve městě.

„Ty tátu neznáš.“

„Stejně s ním jednou musím mluvit. A měl jsem na tebe dávat pozor.“

„To je skvělý, ještě si budeš vyčítat, že jsem úplně vadná.“

Vešli na dvorek, vystoupali po šesti betonových schodech a zazvonili na zvonek vedle těžkých zamřížovaných dveří.

„No?“ ozval se hluboký chraplavý hlas.

„Pane Cívka, tady Kristýna.“

Mříž zabzučela, Kristýna se do ní opřela a Michal za ní vstoupil do chodby ozářené zářivkami. Dveře na jejím konci otevřel tlustý esenbák, kterého znal od vidění.

„Radši děte dovnitř, než táta někam zmizí. Dneska je tu úplnej blázinec.“

„Má dobrou náladu?“

„Vrátil se z porady jak spráskanej pes.“

Kristýna si vzdychla a zaklepala na dveře služebny.

„Co je?“ ozval se hluboký mužský hlas, a když se dveře rozlétly, objevil se v nich vysoký ramenatý chlap s pivním břichem.

„Dobrý den,“ pozdravil Michal.

„Dobrej,“ odsekl Sejkora a otočil se ke Kristýně. „Nemůže to počkat?“

„Ne.“

„Tak pojď,“ řekl Kristýně, jako by tam Michal nebyl, ale ten stejně vešel dovnitř.

Na stole stál psací stroj, výhled z okna vedl na ulici a do výčepu hotelu Zlatá hvězda. Ze zdi si ho stejně jako ve škole prohlížel Gustáv Husák a kolem jeho hlavy visela řada zarámovaných vyznamenání Vzorné stanice VB.

„Tak co je?“

„Půjčili jsme si naši škodovku.“

„Jak půjčili?“

„Chtěla jsem se učit řídit.“

„V naší stodvacítce?“

„Jo. Je rozbitá.“

„Rozbitá?“

„Tati, já jsem…“

„Já jsem si ji půjčil a naboural,“ řekl Michal.

„Tys sebral moje auto?“ zařval Sejkora, zatímco Kristýna se překvapeně otočila.

„Jo.“

„Tati, ty nevíš, co se tam dělo! Najednou tam vyletělo letadlo…“

„Letadlo?! Boeing, počítám. Počkat!“ Sejkora se zarazil. „Jaký letadlo?“

„Nevíme jaký, byli jsme v zatáčce nad Hrabicema…“

„Nebylo práškovací?“

„Jo, asi bylo.“

„Já ty pitomý jezeďáky vodrovnám! Celý to jejich podělaný jezedé pošlu do kytek!“ Otočil se k Michalovi. „Viděls pilota? Nebyl to nějakej mladej vagabund?“

„Já ho neviděl.“

„Nabouráš mi auto a nevíš ani, kdo za to může?!“

„Mě to vážně mrzí.“

„Tak tebe to mrzí? Víš, co z tebe udělaj? Zelenýho fašistu. A z tebe taky. Viděl vás někdo?“

„Ne.“

„Proč jsi mi nezavolala?“

„Já ti to chtěla říct osobně…“

„Tenhle hrdina by to sám nedokázal, co?“

„Pane Sejkora,“ ozval se Michal, „jedinej, kdo o bouračce ví, je Lešek. Auto opraví a nikomu o tom vykládat nebude.“

„Tonda Lešek?“ Sejkora se trochu uklidnil. „Je to auto na kaši?“

„Trochu namáčklý zepředu. Sjel jsem do příkopu a vrazil do lísek.“

„Pil jsi?“

„Ne. Máte Leškovi zavolat nebo tam zaject.“

„Tak já tam mám zaject?“

„Ne, já tam zajedu a dám vědět. Opravu zaplatím.“

„Jo? Jenže kamaráde, já dneska vodpoledne potřebuju odvézt cihly.“

„Já vám půjčím svoje.“

„Ty máš auto?“

„Embéčko po tátovi.“

„A vozejk?“

„Taky.“

Sejkora na Michala podezíravě pohlédl. „Eště mi řekni, že máš i techničák.“

„Mám.“

„Nech ho před čtvrtou zaparkovaný na parkovišti u nemocnice s plnou nádrží a klíčky u nás u schodů pod květináčem. Kde bydlím, počítám, víš.“

„Jo.“

„V osm večer ti je tam vrátím.“

„Tati, děkuju,“ vyhrkla Kristýna. „Je to všechno moje chyba, já jsem…“

„Ty tu zůstaneš a přepíšeš mi něco na stroji. A večer mi pomůžeš složit ty cihly.“

„Určitě. Jen odvedu Michala,“ řekla a vykormidlovala ho na dvorek.

Zastavili se mezi dvěma služebními auty a opuštěným výběhem pro psa.

„Nemusel jsi to na sebe brát.“ Zatahala ho za lacly montérek, naklonila se k němu, a než stačil něco říct, dala mu pusu. „Ale aspoň jsem si jistá, že jsi můj dělnickej modrásek pro štěstí.“

Na to neměl co říct, na dvoře VB se ještě s nikým nelíbal.

Táta s Boleslavem jezdil jen jedno léto, pak si ho půjčoval strejda, který rok nato umřel na infarkt. Michal se marně snažil auto prodat, vyvěsil i inzerát do místní samoobsluhy.

Přední dveře na straně řidiče se zasekávaly, takže cloumal klikou, aby povolily. Místo techničáku objevil v přihrádce jen staré složenky, brýle proti slunci a stěrku na sníh. V krabici na ponku, do které s mámou odkládali papíry, našel štos papírů z pojišťovny. Když krabici vracel, vrazil do babylonské věže máminých časopisů o pletení, která se zřítila na zem.

Vylétl z ní kousek papíru popsaný strejdovým písmem:

…jednou to pochopí. Nepřestane se ptát a přijde na to, že to nebyla nehoda… Tenkrát Rudovi někdo volal, on se hrozně rozčílil, křičel, že měli Rusáky nechat na pokoji, že to musí převézt, sednul na motorku a pak…

Za slovem pak byl papír rozpitý velkou olejovou skvrnou a nedal se přečíst.

Venku vrzla vrátka. Máma se vracela z tiskárny s nákupní taškou, ze které čouhala chlebíčková veka.

„Ty někam jedeš?“

„Ne. Teda jo.“ Zdvihl papír. „Strejda si myslel, že to nebyla náhoda?“

„Co nebyla náhoda?“

„Jak táta umřel.“

„To si nikdy nemyslel.“

„Ale je to jeho písmo, ne?“

„To já už nepoznám,“ řekla, aniž na papír pohlédla.

„Co v tom dopise psal?“

„Jak bych si to mohla pamatovat?“

„A nezůstalo po strejdovi něco?“

„Ne.“

„Mami, nedala bys mi padesát korun?“

„Na co?“

„Na benzin.“

„Tys něco proved, že jo?“ Máma vždycky poznala, že se něco stalo. To ji naučily průšvihy. Byla neomylným stopařem v divočině provinění.

„Neprovedl.“

„Na co potřebuješ auto?“

„Na nic.“

„A peníze?“

„Říkám, že na benzin. Vrátím ti to z výplaty. Nechodil tu strejda s někým na pivo?“

„Strejda se s nikým nekamarádil, byl rád, že sehnal práci u lesů.“ Došla k němu a sáhla po papíru: „Tohle s náma nemá co dělat. A ty mi řekni, co jsi provedl. A nelži mi, stejně se to v práci dovím.“

„Nabourali jsme.“

„Kristepane!“ Jako by nad Pompejemi nechal vybuchnout Vesuv. „Stalo se někomu něco?“

„Ne.“

„Kolik to bude stát?“

„Mami, já to dám do pořádku.“

„S kým jsi boural?“

„S nikým.“

„Lžeš.“

„S Kristýnou.“

„Kristýna má auto?“

„Nabourali jsme auto jejího táty.“

Zalapala po dechu. Měl strach, že ji bude muset chytit, aby neupadla.

„Neměl bys s tou holkou chodit. To nikdy nebude dělat dobrotu.“

Ale sáhla do peněženky a podala mu ne padesátku, ale rovnou stovku.

Techničák objevil ve stole v kuchyni.

Startér nefungoval nebo bylo lepší si myslet, že za to může startér. Vytlačil Boleslava z garáže a děkoval dědovi, že počítal s rodinnými vozidly, která nebudou startovat, a postavil dům ve stráni.

Vrátil se do garáže, z vozejku vyházel zaprášená prkna a zapojil ho za embéčko. Dveře u řidiče se samozřejmě zasekly.

Konečně se dostal dovnitř, pustil ruční brzdu a rozjel se, jenže motor nenaskočil. Baterka byla vybitá, ale na to přišel pozdě.

Na posledním metru klesání motor chytnul.

Sešlápl plyn, Boleslav zařval a řítil se k městu, zatímco Michal vzpomínal, jak lehounce jela Sejkorova škodovka.

Na kraji parkoviště u nemocnice našel svah, z něhož se Boleslav mohl rozjet, a na předním sedadle nechal vzkaz:

Špatně startuje!

Parkovat z kopce!

Zapomněl natankovat plnou nádrž a nevěděl, kolik benzinu v autě zbývá, protože rafička nefungovala, ale k pumpě se mu už nechtělo. Sejkora si někoho zastaví, když má uniformu.

Bylo půl třetí odpoledne. Vydal se ke Kristýně, která ještě nejspíš přepisovala na stanici zprávy, a klíč od embéčka strčil pod květináč.

Tati, v tvým autě se poveze esenbák.

NEŠIKOVNÍ POMOCNÍCI

Cívka byl na služebně a Sejkora poslouchal, jak zvenku vyřvává rozhlas:

To máme mládež, to máme mládež,

doma řezali je málo, jak se zdálo,

kam to vede, se ptám.

Znovu zazvonil telefon.

„Lešek,“ ohlásil se mužský hlas.

„Tondo, Kristýna mi říkala, jaks jí pomohl.“

„Prosím tě, to nestojí za řeč.“

„Máš to u mě. Je to auto na kusy?“

„Škoda minimální, hlavně že je holka v pořádku, ne?“

„Můžu se stavit?“

„Přijeď zejtra ráno.“

„Hele, kdo tam u vás lítá s práškovacím letadlem?“

„Nevím.“

„Jak to, že se v Hrabicích práškuje, když je tady tolik lidí?“

„Prej na oslavu Setkání mládeže,“ řekl Lešek a zachechtal se.

„Co je to za blbost?“

„Já nevím. Na starosti to má hlavní agronom. Já říkal, že je to kravina, ale znaj náměstka na ministerstvu, co s nima chodí střílet jeleny, tak jim to prošlo. Stav se zejtra.“

„Tak jo. A díky moc.“

Klíče od Michalova auta ležely pod květináčem u schodů. Sejkora se převlékl do zednických hadrů, na hlavu si narazil zaschlým vápnem pocákanou čepici a vydal se pěšky k parkovišti u nemocnice, kde našel bílé embéčko.

Takový pekáč nečekal.

Chvíli lomcoval klikou a v okamžiku, kdy ho napadlo, že dveře rozkopne, povolily.

Pak si přečetl vzkaz.

Náš frajírek se zapomněl pochlubit, že jeho šunka nestartuje.

Otočil klíčkem a motor naskočil.

Ten cucák ani neví, jak nastartovat, pomyslel si a vyjel z parkoviště.

Do Zdíkova jezdil rád, nebyla to vesnice jako Strážný nebo Horní Vltavice, kde na sebe přivandrovalci z Maďarska vytahovali nože nebo pohraničníci z legrace mlátili čundráky do bezvědomí.

Zdíkovské JZD načerno nepráškovalo, místní nepytlačili, vyšetřovaly se tu nanejvýš vloupačky do chalup, které patřily Pražákům, a těmi se nikdo moc nevzrušoval. A bylo příjemné vjet do obce, kde nebylo nutné udržovat zdání dokonalého pořádku. Před obecním úřadem uhnul na Zadov, minul kostel a u křížku odbočil doleva.

Na rohu ulice parkovala světle zelená simca tak nešikovně, že do ní málem naboural. Starší řidič v tmavé kšiltovce se shýbal u předního kola.

Po obou stranách ulice stály domky s hnědými okenicemi a zahrádkami. Asi uprostřed spatřil šedivý dům, na jehož dvorku stála míchačka, pytle s cementem a rozbouraná zídka. Zabrzdil u něj v okamžiku, kdy z něho vyklopýtal asi čtyřicetiletý muž s knírkem, oblečený v tmavém manšestrovém saku.

Motal se tak, že vkročil přímo před Sejkoru, který strhl volant doprava a uslyšel, jak za ním cosi zapraskalo.

Zapomněl, že má vozík, a narazil s ním do popelnice.

To má ten chuligán za to, že si bez dovolení půjčuje cizí věci.

Vystoupil a prohlédl si naťuklý plech nad levým zadním kolem.

Muž v manšestrovém saku na něj jen beze slova zíral. Sejkora měl pocit, že už ho někde viděl.

„Je tady Milan?“

„Ten nepřijede.“

„A cihly?“

„Vlasto!“ U garáže postávala žena s hnědými kudrnatými vlasy a hezkým obličejem, a Sejkorovi se zdálo, že i ji odněkud zná.

„Pán se ptá na cihly!“

„Já tě neslyším!“ Žena zmizela ve dveřích a Sejkora ucítil nasládlou vůni tuzemáku. Na zídce ležely tácy s vajíčkovými a šunkovými chlebíčky a u míchačky se válela hromádka otlučených cihliček, které určitě nebyly pro něj.

„Pán se ptá, jestli přivezli cihly.“

„Nevím. Ale Vašek to bude vědět. Ten ví vždycky všechno. Vašku!“

Ze zahrady se přišoural nazrzlý človíček s knírkem. V pravé ruce držel cigaretu a nehet měl úplně zahnědlý od nikotinu.

Ulicí projela světlá simca s řidičem v kšiltovce, který pravou rukou řídil a v levé držel foťák.

Co tu fotí, napadlo Sejkoru.

„Vašku, nevíš něco vo cihlách?“

Človíček na Sejkoru zamžoural a zakašlal.

„Cihly, povídáte?“

„Honza vo nich přece musel vědět!“ Vykřikl Sejkora zoufale.

„Honza o cihlách nic neví. Ten ví jen všechno vo lopatkách,“ zasmál se muž a znovu zakašlal.

To si Honza sehnal pomocníky. Co tu ti nemakačenkové dělaj?

Z ulice zatroubila hasičská tatra, které v průjezdu bránilo Sejkorovo embéčko.

„Pakuj se s tím křápem, burane!“ zařval z okénka místní hasič.

Já ti dám burana. Příště ti napařím takovou pokutu, že budeš litovat, že ses narodil ve Zdíkově, sakroval v duchu Sejkora, ale byl tu bez uniformy a cihly byly rozkradené z bývalé německé samoty, takže se mlčky vydal k autu.

Dveře se znovu zasekly.

Stiskl kliku a škubl s ní.

Nasedl, hasičské auto ještě jednou mocně zatroubilo a střecha embéčka se Sejkorovi roztřásla nad hlavou.

V okamžiku, kdy otočil klíčkem, si vzpomněl, že Michalův krám nestartuje.

Ale motor naskočil a Sejkora vycouval z ulice, aniž vyzvedl jedinou cihlu a aniž tušil, že mu tohle setkání obrátí život naruby.

SLAVNOSTNÍ SVĚTLICE

Klíčky byly na svém místě a embéčko stálo u nemocnice na místě, kde ho odpoledne Sejkorovi zaparkoval. Vozík zůstal prázdný, ale vzkaz, který Michal nechal na předním sedadle, zmizel.

Možná si ho Sejkora přečetl, nechtěl riskovat, že auto nenastartuje, a nikam nejel.

Z parkoviště Michal odbočil ke kasárnám.

Po tátově vraždě přijeli vyšetřovatelé z Prachatic, a z Prahy dorazil dokonce sovětský prokurátor. Nedovolil zajistit zbraň, z níž se střílelo, vystřílené nábojnice ani motorku, kterou sovětští vojáci zabavili a která možná dodnes rezavěla za plotem kasáren.

Vyšetřování skončilo během dvou hodin. Právník z Prachatic jim sdělil, že nejde o trestný čin, protože voják jednal podle služebních předpisů.

Táta dostal od tiskáren in memoriam titul „zasloužilý pracovník“. Mámě poslali papír, na kterém místo skutečné příčiny zavražděn vojákem okupační armády stálo usmrcen střelnou zbraní.

Michal vystoupil v platanové aleji. Stál na silnici, kde jako kluk pochodoval při soutěži Partyzánský samopal. A kdyby se snažil, mohli mu na stupních vítězů pověsit na krk nejspíš tentýž samopal, kterým mu zastřelili tátu.

Nad kopci se sbíraly mraky tak popelavé, jako by západní hranice hořela. Otočil se k lesu, který mu vždycky připadal živý, protože za clonou listí stála věčnost a v ní přežíval táta.

Nenechával po sobě žádnou stopu. Za nocí si uprostřed temného lesa rozdělával oheň a toulal se po lesních cestách, které ještě nepokryly betonové panely.

Michal se znovu obrátil k zatáčce, kde boural s Kristýnou, viděl i ohradu a koně a Leškův dům. Proč se Leška nezeptal, jestli si tenkrát něčeho nevšiml?

Mohl by v Hrabicích odečíst vodoměry a zkusit se vyptat místních…

V křoví za ním zapraskalo a na silnici vyběhl z lesa asi desetiletý černovlasý kluk v šedivém tričku a tmavých kraťasech. Jakmile spatřil Michala, strnul. Určitě nečekal, že tu někdo bude večer postávat na opuštěné silnici.

„Co tu děláš?“

„Hraju si.“

Osamělé dětské výpravy do lesů Michal znal, takže jen přikývl.

„A kde bydlíš?“

Kluk ukázal na domy Hrabic, v nichž se pomalu rozsvěcela světla.

„Jak se jmenuješ?“

„Lojza. A co tu děláte vy?“

„Hledám věci po vojákách.“

„A našel jste něco?“

„Ne.“

„Já jo.“

„A co?“

„Nábojnici. Tamhle v tom stromě.“

Platan stál deset metrů od silnice, jenže ne ve směru, kam dopadaly kulky ze samopalu sovětského vojáka.

„Máš ji tady?“

„Doma. Ale klidně bych ji za něco vyměnil. Třeba za samolepky Toronto Maple Leafs?“ „Nějaký kanadský vlaječky mám,“ napadlo Michala.

„Kde v Hrabicích bydlíš?“

„Hned u zastávky.“

„Nechceš hodit domů?“

„Máma by mě zabila, kdybych jel autem s někým cizím.“

„Tak já se někdy stavím.“

„Tak jo.“ Kluk zaváhal. „To byl váš táta na tý motorce?“

„Jo. Někdo ti o tom vyprávěl?“

„Děda.“

„Neví o tom něco?

„Už umřel.“ Kluk se vyhoupl na ohradu, seskočil do trávy a v podvečerním šeru mizel Michalovi z očí.

Na východě vycházel bledý měsíc podobný papírovému kukátku a vítr z města přinášel dunění a řev. K nebi vylétla vojenská světlice — umělá hvězda, při jejímž pádu přeje člověk svým nepřátelům to nejhorší — a vynesla k nebesům vlny nadšení, protože právě začínal první večer Setkání mládeže Šumavy.

DÍL DRUHÝ — PÁTEK

ZEDNICKÁ ČEPICE

V 7:02 nastoupili Cívka i Kaňka s ranním hlášením.

„Hrabický jezeďáci maj povolení práškovat už tři dny.“

„A kdo tam lítá?“

„To nevíme, dělaj s tím hrozný štráchy.“

„A jinak?“

„Jednoho svazáka jsme v půl šestý vodtáhli na záchytku.“

„Má už vroubek?“

„Ne, je z Reflektoru mladejch a poprvé v životě si loknul šumavskýho, vydal se po silnici na Kvildu, trochu blouznil a málem ho přejel slovenský traktor zvaný lakatoš.“

Zazvonil telefon.

„Mohl bys přijít, soudruhu?“ Sejkorovi chvilku trvalo, než pochopil, kdo volá. Ale na hlas, který mu dával čočku, člověk ze dne na den jen tak nezapomene.

„Teď? Porada začíná v deset.“

„Tohle bude nejdůležitější porada tvýho života, tak sebou hoď.“

„Pořád ještě čekáme na tu fotku!“ křičel do telefonu vysoký estébák. U okna stál vysoký štíhlý čtyřicetiletý muž s hnědými vlasy. Na sobě měl lehkou letní modrou bundu a světlé tesilové kalhoty.

Sejkora ho tady už viděl, před lety vyšetřoval průšvih v tiskárnách, kvůli kterému jezdil Borovec na kobereček až do Prahy.

„Ty jsi Sejkora?“

„Ano, soudruhu.“ Chlapům, co ve čtyřiceti neměli pivní břicho, nevěřil, byli to buď teplouši nebo kariéristi.

Oba prachatičtí estébáci popíjeli minerálku, pokuřovali a vypadali, jako by se už nemohli dočkat prvního ranního panáka. Konvice na stole byly otevřené a nestoupala z nich pára, kuchařky nepočítaly, že se bude schůzovat tak brzo. Rádio nehrálo.

„Jak víš, bezpečnost Setkání mládeže…,“ začal Modrá bunda.

„O letišti vím všechno,“ vyhrkl Sejkora. „Ale počítal jsem, že v deset hodin…“

„Soudruhu, nepřerušuj mě, vůbec nevím, o jakém letišti mluvíš a žádné letiště mě nezajímá.“

Oba estébáci se nad skleničkami přihrbili a vypustili dva oblaky nevinného kouře.

„Josef Novák, Vladislav Voráček. Říkají ti ty jména něco?“

„Ne.“

„Nikdy jsi je neslyšel?“

„Nováků tu moc není, tady se lidi jmenujou Mráz nebo Kotlík, a Voráčka určitě neznám.“

„A Jan Lopatka?“

„Lopatka?“

„Ze Zdíkova.“

„Ve Zdíkově je to jiný, tam je samej Lampa, Vařečka, Kopačka… Lopatku znám, šikovnej řemeslník, je mu tak sedmdesát…“

„Mluvím o jeho synovi. Ve Vimperku chodil na střední školu. Do roku 1968 pracoval jako redaktor, potom skladník. Znáš ho?“

„Asi jsem ho vídal, když byl kluk, ale nežije tady.“

„Jako jeden z prvních podepsal Chartu. V Edici Expedice vydává samizdat a je autorem Slovníku českých spisovatelů. Protirežimních.“

„Takže reakcionář,“ vypravil ze sebe Sejkora a vzpomněl si, že někdo říkal, že Lopatka má problémy.

Ale měl je v Praze, takže se Sejkory netýkaly.

„Lopatkovi mají ve Zdíkově dům.“

„Jo, někde u silnice na Zadov.“

„Předpokládali jsme, že Lopatku navštíví nějaký pseudovědec z okruhu chartistů, který dorazí na Setkání mládeže Šumavy. Lopatkův dům měl pod kontrolou náš člověk. My se tam objevit nemůžeme, to by byl okamžitý proval. Ale mezi náma, náš chlap, co tam fotil, je neschopný kretén.“

Někdo zaklepal na dveře.

Vysoký estébák vyšel na chodbu a vrátil se s velkou obálkou.

Modrá bunda z ní vytáhl několik fotek a tu nahoře podal Sejkorovi:

„Víš, kdo to je?“

Na černobílé fotografii stál muž v zednické čepici zacákané vápnem a montérkách vyfocený zezadu, takže mu do tváře nebylo vidět.

Ale Sejkorovi připadalo, že toho člověka už někde zahlédl.

„Dorazil touhle zpuchřelinou.“

Na chodníku parkovalo bílé embéčko s prázdným vozíkem.

To auto znám, napadlo Sejkoru, a převzal další dvě fotky.

Roztrhané montérky a zednická čepice zacákaná od vápna…

To jsem přece já na dvoře u Tušlů, kam jsem se včera úplně zbytečně vypravil pro cihly.

A nemám ani jednu.

Na další fotce stál s mužem s knírkem v manšestrovém saku, kvůli kterému naboural.

„Poznáváš ho?“

„Ne.“

„Opravdu ne?“

„Opravdu ne. Ale… možná jsem ho už někde viděl.“

„Herec Jiří Kodet. A ta ženská za ním?“

„Taky mi přijde povědomá.“

„Vlasta Chramostová.“

„No jasně, Chramostová,“ zašeptal Sejkora udiveně.

„Ale nám jde o tohohle muže.“

I poslední snímek zachytil Sejkoru tak, že mu nebylo vidět do tváře. Fotka byla přesvícená, ale stál na ní s nazrzlým mužíkem s cigaretou, se kterým mluvil o cihlách.

„Víš, kdo to je?“

„Ne.“

„Václav Havel.“

Havel? Na sídlišti ve Vimperku bydlel jeden Havel, který načerno svážel lidi ze zábav. Ale ten nenosil knír. A nejmenoval se Václav, ale Alois.

„Rozumíš, co ti říkám, soudruhu? To je Václav Havel, syn buržoazního vykořisťovatele, disident, který pro CIA organizoval Chartu.“

„Havel,“ zablekotal Sejkora. „Ten přece…

Do mozku mu vplula prázdná bublina.

Jeho obličej musel připomínat hodiny, které se zastavily.

Tlustý estébák prohodil: „Ten mamlas to klidně vyfotí přímo proti slunci! Toho chlapa pořádně neviděl, blbli tam hasiči a nemohl zaparkovat.“ Sejkora měl pocit, že se mu mozek proměnil ve šrotovací zařízení.

JSEM NA FOTCE S VÁCLAVEM HAVLEM, který vymyslel Chartu.

Spletl jsem si barák, místo u Tušlů jsem zastavil u Lopatků.

A Tušl se taky jmenuje Honza.

„Poznáváš toho člověka?“ Prst neúprosně ukazoval na Sejkorovu postavu stojící vedle Václava Havla a hnědé oči si Sejkoru pátravě prohlížely.

„Já… myslím, že…“ Cítil, jak ho ochromuje strach. Bratranec Vilda podepsal Chartu. Neteř Petra emigrovala a žije s důstojníkem bundeswehru na základně NATO…

Jestli kápnu božskou, na tohle všechno přijdou.

„Nějakej zedník,“ vykoktal.

„Přijde ti ta čepice jako obyčejná zednická čepice?“

„Jo.“

„Vážně? Podle mě je to moc šikovná maskovací čepička.“

„Možná.“

„A ten vozík ti nepřijde podezřelý?“

„Ne.“

„Na co ho má?“

„Asi na prkna, písek nebo třeba… na cihly.“

„Jenže nic nepřivezl ani neodvezl. I vozík je jenom rekvizita.“

Do debaty se vložil tlustý estébák. „Franta říkal, že ten chlap jel jak vožralej. Napálil do popelnice a bylo mu to fuk. V rovný přehledný ulici? Tomu bych auto nepůjčil ani za milion.“

„Možná naboural schválně, mohlo jít o domluvené znamení,“ přisadil si Modrá bunda, ale Sejkora nebyl schopen reagovat.

Kdo by mě mohl poznat?

Kdo by mě dokázal identifikovat?

Muž se simcou se do ulice postavil tak nešikovně, že mu slunce svítilo do očí.

„Chápeš, co to znamená, soudruhu?“

„Ne.“

„No přece že nová ekologická disidentská síť napojená na mládežníky kontaktovala Václava Havla. Řídí ji chartisti, v dubnu vydali dokument Aby se dalo dýchat. Je jasné, že tady ve Vimperku chystají nějakou provokaci.“

Zazvonil telefon. Tlustý estébák zvedl sluchátko a pronesl: „Dobře.“ Pak zavěsil. „Tak už jsme podle espézétky zjistili, čí je to auto. Nějakej Michal Zídek z Vimperka.“

„Vždyť to říkám, je místní,“ přisadil si Modrá bunda.

„A zajímavý je, že mu tátu v osmašedesátým zastřelil voják Sovětské armády.“

„Znáš ho?“ udeřil Modrá bunda.

„Od vidění.“ Sejkora polknul.

„Musíme ho rozpracovat. Krycí jméno bude Julius.“

„Proč Julius?“ zeptal se tlustý estébák.

„Na republikové úrovni to má na starosti Slovák a čobolové si to jméno nějak oblíbili, dneska se každý Jánošík, co se narodí pod Tatrami, jmenuje Julius. A mezi námi, dobře se to pamatuje, okamžitě budeme vědět, o koho jde.“ Obrátil se na Sejkoru. „Chci o Juliovi vědět všechno. Kde pracuje, s kým se stýká, kam chodí do hospody, jaké balí holky.

Tohle je obrovská šance rozklíčovat celou disidentskou strukturu, zjistit, jak navazují kontatky.“ Napil se minerálky. „Když se má Havel s někým sejít a my chceme, aby seděl doma, tak sedí doma. Ale sem jsme ho nechali jet, jenže nás nenapadlo, že spojení navážou tak rychle. Havel byl ve Zdíkově dvě hodiny a už ho kontaktovali!“ Soudruh Modrá bunda vypadal nesmírně potěšeně.

„Rozumím. Všechno zjistím.“

„Napiš mi o Juliovi podrobné hlášení. A nic z toho se nesmí dostat ven.“

Sejkora namáhavě vstal. Vyjde z téhle místnosti a bude volný.

Ještě aspoň na chvilku.

Nejdůležitější porada jeho života byla u konce.

MODRÝ BOLS

Půdu už Michal prohledal snad stokrát. Dnes ráno našel jen svoji fotku, na které mu bylo asi pět. V černých brýlích a plavkách seděl v písku u dřevěné chatky a po vodě před ním klouzaly vlnky.

Vypadal jako žába, které narostly světlé vlasy a ustaraný obličej.

Na dalším snímku stála skupina ruských vojáků, u fotbalového hřiště je tajně vyfotil místní fotograf Viener.

Zabil tátu někdo z nich?

Možná má v Rusku rodinu a na to, co udělal, už dávno zapomněl. Nebo ho povýšili a včera v Afghánistánu odpráskl pár pastevců jen proto, že po silnici hnali ovce a on neměl na co střílet.

Na dalším snímku se táta ve světlé košili opíral o roh nějakého domu. V podivné posmrtné matematice by mu teď bylo padesát, umřel a neslyšel první desku Dire Straits ani The Wall od Floydů, nevěděl, že naši porazili Rusy v hokeji ani že Američani přistáli na Měsíci a Černobyl vybouchl, aby naplnil dávná proroctví.

Co by říkal, kdyby viděl Kristýnu?

Vrátil fotky do krabice a ze zdi nad schodištěm sundal vlaječky Montreal Canadiens a Toronto Maple Leafs.

Když Michala vyhodili z pedáku, rozvážel na poště balíky s bývalým lampasákem, který od rána do večera vykládal, jakým požehnáním je vojna pro kluka, a tak si Michal radši našel práci u místních vodovodů a kanalizací. Tam nabírali pořád, nikdo se nechtěl po nocích ráchat v blátě. To, co po něm jeho šéf Ota chtěl, bylo, aby ráno v sedm přišel na ranní nebo uprostřed noci vyskočil z postele, natáhl na sebe černý nepromokavý gumový oblek a vlezl do rozkopaných útrob města mezi hovna a krysy.

Práce u vodovodů a kanalizací byla nejpodřadnější prací ve městě. Všichni, co ve středisku pracovali, měli za sebou nejmíň rok v base — Cikán Biháry, recidivista Hanzlíček, Slovák, kterému přezdívali Čáryfuk, a Podruh, který s Michalem chodíval do školy a na všechno vždycky kašlal tak, až se to dalo obdivovat.

Michal měl často pocit, že Otovým úkolem není zásobovat město vodou, ale dohlížet, aby jeho zaměstnanci znovu neskončili v base. Hanzlíčkovi kupoval lístky do kina, aby už ve tři odpoledne nedřepěl v hospodě, Biháryho výplatu posílal jeho ženě, Čáryfukovi opravil střechu baráku a sehnal ovce a Podruhovi se snažil zabránit, aby lacino neprodal domek po dědovi.

Jakmile dnes Michal vkročil do dílny, ucítil pach čehosi ostrého a sladkého, který přebíjel obvyklý smrad bláta a špíny.

„Co to tu tak voní?“ zeptal se Oty, když míjel otevřené dveře kanceláře.

„Modrej bols.“

„Kde ho vzali?“

„Podruh prodal barák, takže se slaví.“

„Kde bude bydlet?“

„Nejspíš tady. Včera ve čtyři měl schůzku u notáře.“

„Proto se zdejchnul, když jsme kopali u nemocnice. Povídal jsem si s paní Vrabcovou, slíbila mi nějaký fotky, a von se vypařil. Kolik dostal?“

„Šedesát tisíc.“

„To je dost málo, ne?“

„Jemu to stačí. Dneska už rozfofroval dva tisíce. Ale ty máš novej úkol. Potřebujem nástěnku.“

„Nástěnku?“

„Jo, jak jsou mladý šťastný, že se můžou zlejt na Setkání mládeže a poblít celý město. Hlavně tam dej, že všichni mladý v našem středisku jsou členové SSM.“

„Tady přece nikdo svazák není, ne?“

Ota se rozesmál a Michalovi došlo, že si z něj střílí.

„Znal jste mýho tátu?“ vypálil, protože ho to naštvalo.

„Jasně že znal. Proč myslíš, že jsi skončil tady?“

„S kým se kamarádil?“

„Co si pamatuju, tak se hodně bavil s Randákem ze Zdíkova.“

„Nemáte na něj náhodou číslo?“

„Je v seznamu. Ale je mu už skoro osmdesát.“

Michal sáhl do montérek a vytáhl svou zamračenou dětskou podobu. „Nevíte, vodkud je tahle fotka?“

„To jsou rekreační chatky tiskárny na Lipně. Táta si tenkrát půjčil klíče a vzal si pár dní dovolený, aby tě naučil plavat. Jenže správce ve fabrice byl vožralej, a když tam táta večer dorazil, klíče nepasovaly do zámku ani u jediný chatičky.“

„A co udělal?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kocovina šumavského léta.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.