Jaroslav Kuťák

Vražda Kafkova vnuka

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jaroslav Kuťák, 2018

Obálka © Martina Černá, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8335-4 (epub)

ISBN 978-80-243-8434-4 (mobi)

Motto

Nic z toho by nás nemělo šokovat. Z prostého důvodu: nic z toho totiž není důležité. Všem by bylo úplně jedno, na co se Dr. Franz Kafka z Prahy díval, co četl, dělal s děvčaty, co si myslel nebo co cítil (natož pak jaký kartáč používal), kdybychom po přečtení jeho díla nezkoprněli úžasem. A nic z toho, co kdy zjistíme o jeho životě, nezmění jediné písmenko jeho díla.

James Hawes

Tento příběh je zcela vymyšlený. Jak říká Stephen King: „Co kdyby?“ Literární příběh není doktorandská práce. Těch o Franzi Kafkovi se po celém světě povalují tisíce tun. Můj příběh je fikce, až na historické odkazy, ty jsou pravdivé.

Autor

Prolog

Konečně se proboural.

Posadil se a zapálil si silnou kubánskou cigaretu. V domě z počátku dvacátého století teď už nikdo nebydlel a neobdivoval opadávající secesní reliéfy. Squatteři byli násilím vystěhováni a realitky si na dům v centru Prahy brousily zuby, drápy a konta.

Dům dávno nikomu nepatřil, protože se k němu nikdo nehlásil, úřady nevěděly, co s ním. Složité úřední kroky komplikovala „ta mládež“, co bydlela v patře, přestože mnohde chyběla okna, o základním vybavení nemluvě. Ale divokým obyvatelům nedostatky nevadily. Kdo žil ve squattu, vracel se do pravěku. V chátrajících domech chyběly televizory, wifi a ústřední topení, a přesto tu nikdo neumřel.

Squatteři spali při sobě, debatovali, stačilo jim málo peněz a volný čas ztráceli při umělecké tvorbě, lásce a spánku. Pořádaly se zde výstavy, setkání undergroundu, koncerty a další nesmysly.

Pak se radní konečně rozhoupali a „tu zfetovanou mládež“ vyhnali tam, kam patří. Na koleje, na priváty a zpátky k maminkám.

Takže nyní moc času neměl. Buď se mohl vrátit sentimentální squatterský párek, anebo by se mohl objevit úředník v kravatě, zápasící s metrem, aby změřil místnosti. Jen přibližně tušil, která ta oprýskaná zeď by to mohla být. Musel ji najít a odnést očekávané věci dřív, než úředníci dům prodají. Pak sem totiž naženou ukrajinské zedníky a ti to tady rozmlátí na cimpr campr hlava nehlava. Měl mapu, nakreslenou perem na zadní straně kresby fauna s obřím penisem. Nebyla to nijak složitá mapa, pochopil z ní, že by měl jít do druhého patra ke krbu největší místnosti hned za schodištěm.

Po zemi se povalovaly plesnivé matrace a přikrývky, v koutě stálo množství prázdných lahví od levné vodky, whisky a dalších patoků, co se tvářily jako Dom Perignon. Na stěnách bublaly posprejované, staré tapety, zčásti strhané. Každá stěna byla označená kruhem, který protínal blesk. Mezinárodní značka squatterů. Určitě tu pobývali i mladí cizinci, co při studijních návštěvách města šetřili na ubytování a zdejším nezkušeným squatterům předávali svoje bohaté zkušenosti z celého světa.

Za squatt se platilo cigaretami, pitím, láskou a občas nějakým jídlem.

Zastavil se v koutě mezi krbem a dveřmi. Poklepal na stěnu. Tam, kde si myslel, že zní dutě, si místo označil a položil na zem kufřík. Otevřel ho a vyndal malou akumulátorovou sbíječku. Měla by mu tady stačit. Kdyby ne, měl s sebou ještě velkou železnou palici, co mu málem protrhla dno kufříku.

Pustil se do práce.

Nejdřív sloupl ztvrdlou koženou tapetu s liliovým vzorem. Držela pohromadě jako evropská aristokracie.

Pak zkusmo zavrtal do stěny. A projel skrz.

Byl tam.

Provrtal se. Sláva. Už nebude dělat rámus.

Pak už nebylo těžké vybourat stěnu tak, aby do ní prošel. Snažil se, aby suť padala do místnosti a ne do tajné komory. Postupoval pomalu a obezřetně. Hlídal si každou cihličku, jako by byla ze zlata.

„Tak jsi to našel?“ ozvalo se za ním.

Ohlédl se a namířil před sebe vrtačkou jako samopalem. Spatřil malého, baculatého chlapíka s holou hlavou a kulatými brejličkami. Max.

„Co tady děláš, Maxi?“

„Chtěls nás ojebat?“

„Proč bych to dělal? Zrovna na vás bych neměl chuť!“

„Nikomu jsi neřekl, co chystáš. Jsi tady na vlastní triko, a to je chyba. Velká chyba.“

„Přece nemusím nikomu nic říkat. Taková je dohoda.“

„Ale musíš, Franto, musíš. Taková je dohoda.“

„Ne, taková dohoda není!“

„Ne ne, taková dohoda je!“

„Jaká dohoda?“

„Dohoda z Vánoc!“

„Ale dohod ze Silvestra je jiná, tý se držím teď!“

„Dohoda ze Silvestra neplatí.“

„Proč by ne, Maxi?“

„Byli jsme všichni opilí!“

„Protože nejsme ortodoxní!“

„Maxi, když se lidi radujou, i my se radujeme!“

„Ale to neznamená, že zapomeneme na novou dohodu!“

„A ta tvrdí, že?“

„Ta tvrdí, že při hledání těch věcí budeme vždycky společně!“

„Až?!“

„Až co?“

„A na výjimky, Maxi. To si nepamatuješ?“

„Ne, nepamatuju. Asi jsem byl ožralej. To sis právě vymyslel, Franto.“

„Nevymyslel. Tohle je výjimka.“

„Jaká?“

„Honí nás čas. Dům včera vyčistili od nezvaných nájemníků. Každou chvíli můžou přijít ouřadové. Musel jsem jednat. Nebyl čas vás shánět po všech čertech, Maxi.“

„Nevěřím na čerty. Dohodu jsme dodržovali sto let, tak bychom ji dodržovali dál. Jako otcové a dědové,“ řekl kulaťoučký Max.

František měl dostatek síly. Nebyl nijak zvlášť urostlý, spíš šlachovitý, ale měl v sobě značnou úpornost. Černé vlasy, oči jako uhel, se sbíječkou připomínal horníka.

„Nějak se mi nechce věřit, že mluvíš pravdu, Franto. Proč jsi nikoho z nás nevzal s sebou? Aspoň jednoho?“

„Podívej se do mobilu. Musíš tam mít ode mne esemesku, volal jsem ti, a nejen tobě.“

„Nikam se dívat nemusím. Nikomu jsi nevolal ani neposílal zprávu, Franto.“

„Podívej se pořádně.“

„Nemusím.“

„Tak jak jsi mě tedy našel?“

Oslovený se odmlčel. Oběma bylo přes padesát. Muži s šedivými skráněmi, v nejlepším věku.

„Ty nemáš málo, Maxi?“

„Ale mám, já ano. Ale nejde jenom o nás. Vždyť to dobře víš. Všichni jsme věděli, že sem jednou budeme muset jít. Všichni jsme se báli, že to tu squatteři podpálí a že všechno ztratíme. Dnes ráno je vystěhovali. Teď je poledne. Čekal jsem venku v parku, až se objevíš. A vida, jsi tady.“

„Věř mi, Maxi, nechtěl jsem vyvolat pozornost. Kdyby se tu místo mě zastavilo pět aut a vlezlo sem pět chlapů, objevili by nás.“

„Blbost.“

„Stačilo by, aby si nás všimla nějaká posraná zvědavá důchodkyně. Pak ta čerstvě rozbouraná zeď a nový majitel by měl o čem přemýšlet.“

„Já ti nevěřím, Franto. Ukaž mi plánek.“ Oslovený mu podal kresbu.

„Tu znám, viděl jsem ji v jednom z těch starejch časáků.“

„Ano.“

„To je originál?“

„Nejspíš.“

„Hm, myslím, žes teda aspoň podle mapky kopal na správným místě. Honem, vlezeme dovnitř, než opravdu někdo přijde.“

Pracovali další čtvrt hodiny. Z dutého prostoru mezi zdmi vynesli pár obrazů, zabalených do pytloviny, několik měšců s mincemi a pár pozlacených sošek.

„To jsem zvědav, jak to všechno odvlečeme,“ řekl Max a podrbal si holou hlavu. „Jen my dva.“

„Na dvoře mám dodávku.“

„Dodávku? Odkud?“

„Z půjčovny.“

„Z jaký půjčovny?“

„Z nějaký, půjčovny, Maxi. Není to, do prdele, snad jedno?“

„Nejspíš jo.“

„Tak šup, na co čekáš.“

„No…“

„Na co?“

„Nenašli jsme úplně všechno, co jsme hledali,“ řekl Max a podrbal si pleš.

„Jak to myslíš? Já koukal všude. Moc místa tam nezbylo. Už tam není nic.“

„Jestli bych neměl bourat dál.“

„Víc do hloubky?“

„Třeba tam je ještě jedna přepážka.“

„A kde? Na jednu stranu krb, na druhou dveře. A pak už jen další zeď.“

„No právě. Hledáme přece menší věci než nějaký posraný obrazy. Ty by se ještě někam vešly.“

„Víš to jistě?“ znejistěl František a znovu si prohlížel plánek, jako mnohokrát předtím, když čekal, až se squatt uvolní. Tady se urvané mládeži bydlelo dobře. Jako doma v pokojíčku, stejný binec, až na to, že je nekontrolovali rodiče, že si mohli pozvat návštěvu, na jak dlouho chtěli, mohli po sobě skákat, jak dostali chuť.

Podíval se na obrazy. Max jeden rozbaloval.

„Nech to na později, Maxi. Nemůžeme se zdržovat. Jasně, takhle se schovával majetek, než tě odtáhli do lágru. Buď trpělivej.“

„Jsem trpělivej.“

„Nejsi.“

„Ale jsem.“

„Tak toho nech.“

„Jen se mrknu. Jen na jeden obraz. Jsem trpělivej. Na ostatní až pak. No jistě.“

„Ano? Co je?“

„Chagall.“

„Dobrej autor.“

„Ale my jsme hledali svý věci. Ne nějakýho Chagalla, kterýho stejně neprodáš, protože ti každej úplatnej profesor řekne, že to je šmé.“

„Je u něj něco?“

Max natrhl chatrnou pytlovinu a podíval se na obraz vzadu. Vytáhl zažloutlý lístek. „Pokladní stvrzenka. Pařížská galerie Goméz Montmartre z roku třicet dva.“

„Galerie Goméz? Co to je za kravinu?“

„S uměním se tehdá obchodovalo jako s jabkama.“

„Takže neprodejnej obraz,“ pokýval hlavou František.

„Nikdo ho nezná. Bývalí majitelé si ho koupili na svatební cestě do Francie. Třeba například. Nebyl na žádný výstavě, není v katalogu, nezměnil kupce. Kreténi kunsthistorici ho budou považovat za falzum. Posranej Goméz.“

„Možná ho někdo uzná.“

„Neuzná.“

„Uzná.“

„Kde seženeš pět profesorů? Budou se vykrucovat. Budou po nás chtít milióny za kulatý razítko.“

„Já nevím, Franto. Mně se docela líbí.“

„Bylo by s ním víc starostí než radostí. Klidně si ho nech.“

„Blbej Chagall,“ poděkoval Max.

„Pojď, ať už ty krámy naložíme.“

„Pak si prohlídneme, co je v nich všechno zabalený. Třeba to tam někde máme ukrytý. Naše věci jsou tutovka.“

„Třeba,“ řekl František, ale moc tomu nevěřil. „No tak to teda teď budeme muset jet do Německa. Jelikož jsme de facto hovno našli.“

I

Když sbíráte drobnosti jako já, nemůžete se na ně svého prodejce zeptat přímo, kvůli maličkostem se nebude nikdo obtěžovat. Kdyby mě okouzlily antikvární lžičky do cukřenek, asi by se vám dvakrát nechtělo obtěžovat se a zavolat mi kvůli jediné lžičce, o které ani netušíte, je-li stříbrná nebo jen alpaková. Je malá, jasně bezcenná, tudíž na ní podle všeho nevyděláte, a proto si ji raději necháte. Kdybyste jich měli plný šuplík, pak byste se mi ozvali.

Se sběratelstvím jsem přestal.

Ztratilo smysl. Vzrušení je pravým vzrušením, dokud netušíme, odkud a kdy přijde a jak silné bude.

Opravdoví zanícení sběratelé ustoupili komerčnímu tlaku. Dnes se sbírají předměty se statisícovou a miliónovou hodnotou. O žádných takových předmětech nevím. A i kdybych věděl, jak je koupit a za co? Dávno není možné koupit si levně drahý obraz, pokud není schován pod vrstvou bláta nebo asfaltu z hospodského cigaretového kouře. Koupíte-li výhodně, necháte ho odborně a draze vyčistit a zrestaurovat, a prodejce se pak dozví, jak jste jeho věc zhodnotili někde v aukci, a buď vás zažaluje, nebo rovnou zabije.

Tak jsem toho nechal.

Kouzlo starých, prvorepublikových časů vyprchalo jako kouř parních lokomotiv z Krkonoš. Internet zabil roztomile šejdířské sbírání cetek. Dnes už si i vnouček snadno vygoogluje, kolik stojí babiččin secesní noční stolek, tajně ho prodá a pod její skleničku na odkládání umělého chrupu místo starožitného kousku postaví rozvrzanou trojnožku na dojení, co našel ve sklepě.

Přestal jsem, ale někdy přece jen neodolám.

Budu vám vyprávět. Předem sděluji, že je to na knihu. Pokud chcete vědět, jak skončí, a nutně potřebujete a very short introducing a moje CV, ozvěte se. Pošlu vám SMS se short extractem, abyste neztráceli drahocenný čas čtením knih a mohli se plně soustředit na důležité prezentace produktů. Můžeme provést i brain washing a kurz rychločtení. Mobilní telefonní číslo jsem si nezměnil dvacet let.

Zdálo by se, že to s tím číslem je nepodstatný fakt, ale bez něj by se následující příběh neodehrál.

Taková pitomost.

Lpět na konzervativní tradici a mít stále stejné číslo telefonu pětadvacet let, že?

***

Nezůstalo u jediné náhody.

Ležel jsem na masážním stole. Lidé v mém věku rádi leží na masážním stole. Je nás mnoho, co rádi ležíme na masážním stole.

Obvykle si mobil vypínám, aby mě nikdo nevyrušoval u žádného z poskytovaných požitků, zvláště pak ke konci, ale tenkrát jsem se s masérkou zapovídal, protože se blížily Vánoce, a probírali jsme dárky a k žádnému konci nedošlo. Během debaty jsem svého elektronického stalkera odložil na křeslo nevypnutého.

Jak si tak povídáme, ten debil zazvonil.

„Mám vám ho podat?“ Normálně bych odmítl.

„Ale jo. Omlouvám se.“

Utrhla kus papírové utěrky, aby mi nezamastila svršky, a podala kalhoty. Sáhl jsem do kapsy a vytáhl přístroj. Letmo jsem se podíval na displej. Ukazoval neznámé číslo. Neznámá čísla neberu, zvláště ne, když ležím nahý na stole u masérky.

Zpátky k displeji.

Už jsem ho chtěl zhasnout, ale zvyk je železná košile.

Přiložil jsem ďáblovo sluchátko k uchu.

„Prosím?“

„Dobrý den, promiňte,“ ozval se starý mužský hlas.

„U telefonu Wagner. Měl bych doma staré německé knihy. Přijedete se podívat?“

„Staré německé knihy?“ tupě jsem zopakoval. Bylo dávno, co jsem naposledy hledal staré německé knihy. To ještě vycházely tištěné noviny. Možná vycházejí dodnes, ale už o nich nevím. „Určitě, moc rád. Promiňte, zrovna ležím na střeše a opravuju hřebenovky, můžu vám zavolat asi za hodinu?“

„Ano. Budu doma.“

„Těším se. Na shledanou.“ Bude doma.

Co kdyby mezitím zavolal někomu jinému?

Podal jsem Janičce kalhoty, ale na půli cesty jsem si to rozmyslel.

Vytáhl jsem mobil a zavolal zpátky.

„Ano?“

„Omlouvám se, to jsem zase já, pane Wagnere. Zajímalo by mě, kde bydlíte?“

„V Jablonci.“

„Tak dobře. Já jen kousek od vás, u Turnova.“ Masérka Janička zvedla obočí jak prezident Klaus.

Turnov je od nás hodinu cesty.

„Kdy smím přijet?“

„To je jedno, jak se vám to hodí.“

„Počkejte, podívám se do diáře,“ odmlčel jsem se na pár vteřin a zahleděl se do stropu. „Jo, dnes odpoledne by to ještě šlo.“

„Dobře. Zavolejte mi, až budete v Jablonci. Bydlím kousek od bývalého hotelu Geling. Později Hotel Praha. Dělával jsem tam vrátného. Odešel jsem z něj, když ho Vietnamci začali používat jako skladiště.“

„Fajn, ještě něco vyřídím a asi za dvě hodiny jsem u vás. Děkuji za zavolání.“

„Prosím, rádo se stalo.“

Teprve pak jsem mobil vypnul.

„Tedy to ale musí být důležité,“ konstatovala masérka a otřela si zamaštěné dlaně. „Když tě musím nechat jít nedodělaného.“

„Vrátím se zítra. Nebo ještě dnes večer. Jak říkával můj kamarád starožitník Kohn – když to vypadá na kšeft, jedou tam hned, i kdyby měli do kočáru zapřáhnout!“

***

Vypadal na sto let. Měl grácii muže, který se už dávno vyrovnal se stářím a za stáří ho nepovažoval.

„Pojďte dál,“ řekl. Jeho modré oči svítily jako reflektory klidu.

Vešel jsem do staromládeneckého bytu s vysokými stropy a měšťanskými freskami, se starožitným, secesním nábytkem, perskými koberci a metrovými obrazy.

„Vy máte úplné muzeum,“ řekl jsem.

„Byt mám od osmašedesátého roku v přímém opatrovnictví,“ vysvětloval. „Patří rodině Tattermuschů. Jejich předek býval správcem hotelu Geling. Zatím se nikdo z rodiny nevrátil domů. Dlouho se neozvali. Po převratu uplynulo čtvrt století a stále nic. Je nákladné ho udržovat, přestože mám určité bonusy, proto jsem si dovolil vám zavolat. Složenky se kupí a padají ze stolu.“

Posadil jsem se do nabídnutého křesla před intarzovaný jídelní stůl.

„To je makassarský eben?“

„Ano. Stůl z dílny slavného Julese Leleua. Ještě nikdy jsem si nedovolil se k němu posadit. Pouze ho oprašuji.“

„V Jablonci žili světáci, že?“

„Neřekl bych. Jen několik vynikajících obchodníků. Prodávali domácí foukané a tlačené korálky a vánoční ozdoby do celého světa. Samotná výroba měla ryze rodinný charakter. Faktoři obcházeli domky v horách a zadávali práci, kterou pak později vykupovali právě pro jablonecké obchodníky. U nás tedy nevyrostly veliké továrny, i když se s bižuterií čile obchodovalo a obchoduje, jak jistě víte. Mnoho severoamerických indiánských kmenů nalezlo v devatenáctém století zalíbení v jabloneckých barevných korálcích. Když se ve světě řeklo – jablonecké zboží, každý věděl, že se jedná o nejrůznější skleněné, barevné šperky, ozdoby na vánoční stromky, korálky a podobně. Dáte si čaj?“

„Děkuji, velmi rád.“

Sbírám staré pohlednice. To je stejné jako se lžičkami. Dnes už má zřídkakdo krabici předválečných pohlednic po babičce. Před dvaceti lety to ještě tak bylo. Objevil jsem jich poměrně dost. Seznámil jsem se například s vnučkou po legionáři. Pohlednice prožívaly před a během první světové války zlaté období. Dopisy byly příliš drahé kvůli známkám s nutnou vyšší frankaturou za větší váhu obálky a papíru, pohledům stačila nejlevnější frankatura, přinesly stejná sdělení jako dopisy, a navíc na nich byl i nějaký obrázek, buď přání, nebo místa, kde se pisatel nacházel. Vůbec první pohlednice byly rozesílány na konci devatenáctého století, pak nastal jejich zlatý věk. Funkce pohledů vydržela sto let – až do příchodu internetu. Před dvaceti lety objevilo příliš mnoho bazilišků skrytou hodnotu pohlednic a jejich nákup hloupě vyhnali nahoru, zvláště když se jim nepodařilo je koupit. Ve vzteku, že je nedostanou, nalhali majitelům, že ty pohledy mají tak vysokou hodnotu, až jsou neprodejné, protože ani oni na ně nemají dost peněz.

Proto jsem musel přejít na lest se starými německými knihami, jelikož je v podstatě nikdo nesbíral.

Kdo má staré německé knihy, může mít i antikvární pohlednice nebo také obrazy, o které jsem se zajímal, když jsem byl zrovna při penězích. Ovšem ani ty knihy dnes už nešly. Aukční servery zkazily jejich ceny. Marně vysvětlovat člověku, který tvrdí: pohledy se „prodávají za tisíc korun“, že se za takovou cenu neprodávají a že prodávající za ně takové peníze pouze chce dostat. Skutečně prodané pohlednice z aukčního serveru zmizí. Visí tam jen ty neprodané, předražené.

Moje sběratelské aktivity skončily. Ale doma mi toho pro radost zůstalo hodně.

„Odvážil jsem si vám připravit Earl Grey,“ řekl.

„Děkuji. Mám ho nejraději.“

Byly dvě varianty vzniku Earl Grey. Ta první tvrdila, že typická příchuť pochází z olejových extraktů kůry citrusu bergamot, kterými jsou čajové lístky prosyceny, a že tento recept získal britský premiér Earl Charles Grey během cest po Číně. Druhá možnost předpokládá, že pan hrabě Grey Čínu nikdy nenavštívil a že v Číně bergamot ani nebyl znám. Nicméně mazaní britští obchodníci nasytili levné a méně kvalitní čaje právě tímto voňavým olejem, aby horší produkty lépe prodali. Osobně se přikláním k druhé variantě.

„Je výborný,“ pochválil jsem ho. Při poslední návštěvě čajovny jsem učinil zajímavý objev.

Objednal jsem si čajovou směs s názvem „Ruská karavana“, o které jsem se rozhodoval už během několika předchozích návštěv. Když přinesli konvičku a já si nalil, ujistil jsem se, zda ostatní hosté neodcházejí. Směs „Ruská karavana“ ukrutně páchla po dlouho nošených láptích. Nicméně seděl jsem hned vedle stolku s krásnou Ruskou, která se trochu podobala Nastěnce z Mrazíka, debatovala s elegantním padesátiletým mužem, a já pak celý den v sobě snažil překonat averzi vůči její rodné zemi a teď i vůči tomu čaji.

Svému partnerovi tvrdila, že by v Rusku nemohla žít. Říkala mu, že tam jsou lidé divní a že obdivuje Putina. Vyrostla v Čechách. Čaj jsem statečně nevrátil a napil se. Ruská karavana chutnala zprvu stejně ohavně jako předměty, které evokovala, ale v ústech nakonec zůstala příjemná chuť, již jsem cítil ještě druhý den ráno. Pouze bylo nutno se přemluvit, že to je čaj a ne něco jiného.

„Myslím, že kdybyste prodal jakýkoli kus nábytku ve vídeňské nebo londýnské aukci, zaplatilo by vám to složenky na léta dopředu,“ řekl jsem.

„To bych si nikdy nedovolil. Hodlám se zbavit výhradně… drobností a zbytečností.“

Pan Wagner už byl tak starý, že mohl každým dnem ve spánku odejít, ale nic skutečně cenného z majetku svých chlebodárců by neprodal, jak opakovaně potvrdil. Raději jsem si ani nepředstavoval, že až zemře, přijede parta vyklízečů bytů a půd, naháže věci do otřískané dodávky, polovinu vzácností poškrábe a poláme a pak je střelí v cikánské zastavárně. Vždycky mě bolelo srdce, když jsem pomyslel, co všechno se může stát s poklady minulosti.

„Hotel Geling tedy navždy zmizel?“

„Ani pořádně nevím. Secesní sál nejdříve sloužil za skladiště vietnamských obchodníků. Takové ty velké, nabobtnalé, modré, plastem vyztužené pruhované tašky pamatujete?

Byl jsem se tam před léty podívat. Geling měl v tu dobu úplně jiné poslání než pohodlné postele s nebesy a anglické snídaně. V bývalé jídelně nebylo vidět ani na strop. Odshora dolů byl prostor zavalen nejlevnější směsicí bot, botiček, hraček, vodních ploutví, tenisek, bačkůrek, čepic, šál, sněhulí, cviček, stříbřitých lodiček. Hromady a hromady bot, triček, bund, košil, svetrů. Textilní tašky napěchované k prasknutí, tašky z igelitu, tašky z pogumovaného materiálu, smutné deštníky, které nikdo neroztahuje, rozklížené vnitřky bot. To všechno a ještě mnohem, mnohem více. Srdce mě bolelo před tou spouští. Vietnamský personál se udiveně ptal, co tam vlastně chci. Vždyť není nic vidět. Jen zbytek stropu. Pak došlo k první dražbě objektu, ale noví vlastníci to nějak popletli s dotacemi a místo zamýšlených kanceláří vybudovali byty. Dnešní nový vlastník už zrenovoval sál. Prý je nádherný. Chystá se v něm pořádat plesy, jako dřív. V osmašedesátém se tu konala čtení milostné poezie i první poválečný striptýz.“

Upíjel jsem čaj a rozhlížel se po obývacím pokoji. Knihy byly všude. I ty hodně staré, chráněné bílou a nažloutlou vepřovicí. Většina měla ruční vazby, mnoho bylo v řadách se zlatou ořízkou a hřbety seřazenými přísně k sobě, že připomínaly jednu dlouhou knihu.

„Vyberte si,“ řekl.

„Ještě by mě zajímalo, odkud máte moje telefonní číslo? Deset let jsem neinzeroval.“

Přitakal, vstal a přinesl krajské noviny, kde jsem míval každý pátek inzerát „Koupím staré německé knihy. Přijedu.“ A číslo telefonu.

„To jste si je schovával tak dlouho? Dnes už snad ani nevycházejí.“

„Jste-li skutečný sběratel, nebudete přece číslo měnit,“ odpověděl.

„Máte pravdu. Hlavně mi ale neříkejte, že tohle,“ rozpřáhl jsem se. „Jsou všechno německy psané knihy.“

„Hodně z nich ano.“

„S dovolením?“ zeptal jsem se a vstal jsem. Procházel jsem kolem polic a nahlížel na knihy. Souborná vydání Schillera, Goetheho, Lessinga. Všemožné kdysi módní encyklopedie. Samé na tehdejší dobu komerční tisky. Několik starých knih z osmnáctého století, ale s těmi bych si nic nepočal. Byly to herbáře. Tak to jsem si oddechl. O žádnou ho nepřipravím. Tvář měl totiž bolestně staženou. Čekal na moje rozhodnutí jako na ortel.

Vrátil jsem se k čaji.

„Ještě než přejdeme ke knihám,“ řekl jsem a tím začínala má obvyklá lest. „Chci se zeptat, jestli neschováváte nějakou krabici s písemnostmi, kterou byste mohl postrádat. Knih už mám opravdu mnoho a obávám se, že mi prolomí regály a pak podlahu. Mým dalším koníčkem je totiž třídění starých listin, dopisů, pohlednic a korespondenčních lístků. Je to lepší činnost než se dívat na televizi. Čerpám z nich příběhy a jejich atmosféru.“

„Ani o obrazy nemáte zájem?“

„Máte zde většinou olejotisky,“ řekl jsem. „Na konci devatenáctého století to byla jeden čas velká móda, jak jistě víte. Tehdy byly dokonce dražší než skutečné obrazy, protože jich bylo mnohem méně, těch kvalitních myslím.“

Starý pán upadl do rozpaků. Až mi ho bylo líto. Ale takový byl můj obchodní styl. Hodlal jsem mu tam nechat peníze, ale jen za věci, které sbírám.

Na druhou stranu se mu ale skutečně ulevilo.

Snad kdybych chtěl koupit drobný kousek nábytku s deseti či statisícovou hodnotou, vytáhl bych ho z nejhoršího, ale on nábytek nenabízel a já nábytek ani nechtěl. Znal jeho hodnotu. Nechtěl jsem si ho vzít na svědomí.

„Doufám, že o vybavení bytu bude jednou dobře postaráno,“ řekl jsem aspoň.

„Ano. Mám dohodu s městem. Právníci sepsali veškerý vzácný movitý majetek. Pokud si jej rodina pana Tattermusche po mém skonu nevyzvedne, bude vystaven v městskému muzeu. Na oplátku posílám jen minimální platby městu za energie a podobné podružnosti.“

„To je dobře. Moc dobře,“ souhlasil jsem.

„Tak o knihy zájem nemáte?“

„To jsem neřekl. Ale zdá se mi škoda nabourávat celkový dojem z té nádherné knihovny, vždyť je to jako expozice krásných knih.“

„Jak bych to jen řekl…“

„Vím, potřebujete peníze. Zkusme to tedy udělat jinak. Začněme těmi písemnostmi. Najde se tu něco?“

„To víte, že ano. Za první republiky se víc psalo, než telefonovalo. Mám tucet velkých krabic takových nejrůznějších dokladů. Zápisků z cest, účetních knih, pohlednic, dopisů, fakturací. Všechno, k čemu se používala papírová korespondence a záznamy.“

Byl jsem nadšený, ale nesměl jsem mu to dát najevo.

Pak bych nemusel získat nic. Je to jako hrát poker.

„Směl bych se podívat?“

„Pojďte do pracovny,“ řekl.

Stál tam psací stůl, anglické kožené křeslo a pořadače. U protější stěny se nepěkně vyjímalo dvanáct velkých krabic, byly plné sto let starými písemnostmi. Krabice byly větší než banánové. Ale stejně připomínaly přípravu na stěhování. Namátkou jsem do jedné nahlédl. Dobrou třetinu tvořily pohlednice. Pan Wagner měl vše pečlivě roztříděné a srovnané, nic halabala. Dnes se sbíralo všechno, i staré faktury, zdobené litografiemi továren a podniků, firem, jež doklad vystavily.

Víc jsem nemusel vidět.

„Kolik byste za ně chtěl?“

„Nejraději nic. Myslím, že je na čase, aby odtud ten nepořádek zmizel. Ty bedny ruší dojem.“

Podíval jsem se do další krabice. Opět první republika. A v další znovu. A zase pohlednice a dopisy. Dopisy byly zajímavé také díky svým frankaturám. Pro člověka mého ražení to byl skutečný poklad. Kdysi jsem koupil takovou velkou krabici, sotva jsem ji unesl. Našel jsem v ní dva pohledy z řady Wiener Werkstaette – blahopřání s čertem, takzvaným Krampusem, a vídeňskou uličku. Ty dva kousky mi zaplatily celý zbytek krabice.

„Zadarmo to nechci,“ řekl jsem.

„Já nevím. Řekněte si.“

„Ne, to nemohu. Vy jste obchod a já u vás nakupuji,“ usmál jsem se. To byl fráze, která je při nakupování starožitností nejdůležitější ze všeho. Když něco kupuji, nesmím říct, co dám, protože ten, co prodává, obvykle vůbec netuší, jaký má jím nabízený předmět hodnotu. Řeknu-li méně, než si představuje, je zklamán a neprodá. Řeknu-li více, než by chtěl, poleká se a neprodá, protože nabude dojmu, že má doma příliš velkou vzácnost.

„Opravdu, nejraději zadarmo.“

„Potřebujete peníze. Udělal jste mi výborný čaj. Rád vám vypomohu, třeba se časem přece jen vrátím ještě pro nějaké knihy.“

„Tak já nevím. Dal byste mi za každou bednu tři tisíce korun?“

Nyní musela přijít nutná pauza na zamyšlení. A pak trochu ubrat.

„Hm. To by bylo třicet šest tisíc korun, že? No a kdybych vám dal třicet čtyři, abych měl na benzín, a slíbil, že se na vás zase přijedu podívat? Budete spokojen?“

„Dohodnuto.“

Podali jsme si ruce. Rozzářil se. Ty peníze mu pomohou. A já nakoupil s určitým riskem. To mě bavilo. Riskovat. Třeba se mi ty peníze vrátí, třeba ne, ale divil bych se. Spíš vydělám, jak jsem doufal.

Peníze, za které sbíráte, se musí točit.

***

Nemohl jsem se dočkat rána. Ještě ke všemu se hned po rozbřesku vylouplo slunce a tahalo mě z postele. Měl jsem v pracovně dvanáct beden plných pokladů.

Ale když jsem ospalý, ničeho si neužiju. Potřebuju osm a půl hodiny spánku, přesně tolik. Spím-li déle, je to špatně, méně je ještě horší. Klíží se mi oči a přestává mi to myslet, čas se nekonečně vleče a paže jsou jako z olova. Doslova tragédie nastane, když si zdřímnu po obědě. Spím hodinu nebo dvě a pak mi stejně dlouho trvá, než se proberu. Cítím deprese, smutek, osamělost, mučivé svírání žaludku.

Mám budík nastavený na osm třicet, ale vstávám v osm. Půlhodina je rezerva, abych se nepřespal.

Pak následuje nutná návštěva záchodu a koupelny, dám vařit vodu na čaj, deset sklapovaček, deset dřepů a čaj s vánočkou. Potom si obvykle pouštím nějaký film, ale dnes jsem měl na práci lepší věci.

Sotva jsem netrpělivě posnídal, vrátil jsem se do pracovny a posadil se do křesla.

Muselo tam toho být. Hodně.

Hodně.

Radost, samá radost. Den byl krásný jako v písničce z šedesátých let.

Tohle byl životní kauf. Řeklo by se samý starý papír, spousta lidí to spálí, topí s tím, dává to do sběru a myslí si, jak neušetřili na topení. Hlavně aby jim to nepřekáželo.

Usmívaly se na mě zásobníky se známkami. Namátkou jsem sáhl pro ten červený. Otevřel jsem ho.

No panebože. Tohle je tedy něco. Možná jsem zrovna teď vytáhl to nejcennější, co krabice ukrývaly.

Byly to série a aršíky čínských známek z dob Kulturní revoluce. Listoval jsem stránkami, plnými známek s diktátorem Maem, bojovníky, ale i květinami a opičkami. Pak jsem vstal a chvilku hledal na internetu, abych si přečetl něco o Kulturní revoluci v Číně. Hledání na internetu je moderní obsese. Když něco nevím, hned hledám. Fotografie herce a herečky, zpěvačky, jak vypadala kdysi a jak nyní, datum narození a úmrtí, neobvyklé výrazy a pojmy. Zcela jistě totéž dělají milióny lidí jako já, co jsou online. Je to peklo. Dělají to i děti, školáci. Jakmile něco nevědí nebo si hned nevzpomenou, okamžitě se googluje. Hrůza. Tomu podlehne každý. Proč pátrat v paměti, když stačí napsat heslo a kliknout? Bude lidstvo jednoho dne dementní?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vražda Kafkova vnuka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.