STAR TREK

VOLÁNÍ OSUDU

KNIHA III

Ztracené duše

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

David Mack

Ztracené duše – e-kniha

Copyright © Robert Pilch – Brokilon, 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

STAR TREK: DESTINY, BOOK 3

LOST SOULS

™, ® and © 2008 by CBS Studios Inc.

All Rights Reserved.

STAR TREK and related marks are trademarks

of CBS Studios Inc.

This book was originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc., under exclusive license

from CBS Studios Inc.

Translation © 2018 by Jakub Marek

Cover art © 2018 by Rick Berry

Cover layout © 2018 by Jakub Schejbal

Cover design by Alan Dingman

Czech Edition © 2018 by Robert Pilch – Brokilon

ISBN 978-80-745-6394-2 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-745-6395-9 (ePDF)

ISBN 978-80-745-6396-6 (ePUB)

ISBN 978-80-745-6397-3 (Mobi)

Pro Lerxsta, G. a Profesora, kteří mě naučili,

jak se nepřestat udivovat;

pro Bryana, před jehož nebývalou štědrostí smekám;

a pro Randyho, který mě seznámil.

Historikova poznámka:

Hlavní linie příběhu se odehrává v průběhu února 2381.

Retrospektivní příběh se odehrává roku 4527 před naším letopočtem.

Smrt končí vše;

však něco může ještě před koncem

se stát, a dílo druhu vzácného,

ne neslušící mužům, s bohy boj

již sváděli.

– Alfred, lord Tennyson, Odysseus*

* Překlad: František Krsek, 1901

1

2381

Šlo o nejtěžší rozhodnutí, které kdy William Riker učinil.

Podezřívavě pozoroval návštěvníka, který na Titan nečekaně zavítal: mladou humanoidní ženu s hustou hřívou havraních vlasů, oděnou tak lehce, že její oblečení z těla víc ukazovalo, než zakrývalo. Tvrdila, že je Erikou Hernandezovou, velitelkou pozemské hvězdné lodi Columbia, která před více než dvěma staletími zmizela v místech vzdálených tisíce světelných let od planety, jejímž vězněm se Titan nedávno stal. Příběh, který vyprávěla, působil nepravděpodobně, Rikerově lodi však nabídla pomoc při útěku, a tak se kapitán jejím neobvyklým tvrzením rozhodl prozatím věřit… alespoň než bude Titan v bezpečí daleko odtud a on bude moci její totožnost potvrdit. Předložila mu nabídku, kterou nemohl odmítnout, avšak osvobození lodi z područí samotářských mimozemšťanů známých jako Caeliarové si žádalo vysokou cenu: výsadek složený z většiny vyšších důstojníků včetně kapitánovy manželky, jeho Imzadi, Deanny Troi, musí zůstat na povrchu planety.

Jenže jeho domov sužuje válka, a on se zavázal chránit svou loď a bránit Federaci. Ať si vybere cokoli, volba ho bude bezpochyby pronásledovat neskutečně dlouho.

„Vezměte nás domů,“ rozhodl Riker.

Hernandezová jako by ožila a okamžitě převzala iniciativu. Ukázala na obrazovku nad vědeckým stanovištěm a úsečně se zeptala: „Kdo napíchl ten caeliarský subprostorový tunel?“

„My,“ odpověděl jí komandér Xin Ra-Havreii, hlavní inženýr Titanu, a ukázal na sebe a hlavní vědeckou důstojnici lodi, nadporučíka Meloru Pazlar.

Hernandezová přistoupila ke konzoli a začala zadávat příkazy. Prsty záhadné mladé ženy se pohybovaly rychle a jemně, jako by nejnovější technologii Federace používala každý den. „Potřebuji změnit nastavení štítů, abych vás ochránila před zářením uvnitř tunelu,“ vysvětlovala.

„Naše štíty si poradí,“ ušklíbl se Ra-Havreii.

„Ne,“ opáčila Hernandezová, aniž by zvolnila tempo, „to si pouze myslíte. Dejte mi chvilku.“ Ruce jí náhle přestaly kmitat. „Tam.“ Otočila se a přikročila k Rikerovu zastupujícímu prvnímu důstojníkovi, komandérovi Fo Hachesovi. „Které stanoviště ovládá palubní systémy?“

Hachesa ukázal na operační.

„Děkuji,“ kývla na zaraženého Kobliada. Hernandezová rychlými kroky přeběhla k přední konzoli a odstrčila poručíka Sariel Ragerovou. „Přeprogramuji váš deflektor, aby vytvářel fázově proměnlivé solitonové pole. To Caeliarům ztíží tunel kolem nás zúžit, jakmile budeme uvnitř.“ Pohlédla na praporčíka Aili Lavenu, pacifikánskou pilotku. „Jakmile se tunel otevře, zadáte nejvyšší podsvětelnou rychlost. Rozumíte?“

Lavena úsečně přikývla a pod dýchací maskou s tekutou atmosférou se jí zavlnily uvolněné vzduchové bubliny.

Riker sledoval mladistvě vypadající Hernandezovou, jak horečně pracuje, a náhle si na vlastním můstku připadal zbytečný.

„Dobře,“ pravila, „chystám se rozšířit subprostorový tunel do plnohodnotných rozměrů. Jakmile to udělám, Caeliarové se pokusí jej uzavřít. Pozor, bude to drsná jízda.“ Rozhlédla se po rozmanitých mimozemských obličejích na můstku Titanu. „Připraveni?“ Posádka přikývla. Pohlédla Rikerovi do očí. „Je to vaše loď, kapitáne. Rozkaz vydejte vy.“

Hezké, že si vzpomněla, pomyslel si Riker. Spolu s Hachesou přešli k velitelským křeslům a posadili se na svá místa. Riker pozvedl bradu a řekl Hernandezové: „Máte můj souhlas.“

„Tak jdeme na to,“ dodala. Zadívala se upřeným pohledem na hlavní obrazovku a pozvedla ruku. Vypadalo to, jako by se natahovala k přídi a sahala do temnoty, aby něco z prázdnoty vytáhla. Pak se objevil kruhový tunel; vypadal jako duha rozpínající se vesmírem, plná zářivých, pulzujících modrobílých prstenců táhnoucích se donekonečna.

Lavena se dotkla konzole, aby spustila plný impulzní pohon. V jednu chvíli Riker skrz palubní pláty slyšel hukot motoru a cítil vibrace podsvětelného zrychlení, v další svíral opěrky křesla, když loď prudce zpomalila a posádku vrhla dopředu.

„Víc energie!“ křičela Hernandezová přes kvílení poplachu a naříkající přepážky. „Zkusím nás z jejich sevření uvolnit!“ Zavřela oči, naklonila hlavu a zvedla obě paže.

Riker už s Deannou zažil několik případů vyžadujících značné telepatické úsilí, aby věděl, že Hernandezovou musí snaha osvobodit loď stát neuvěřitelnou námahu. „Ničím nešetřete!“ snažil se překřičet hlášení o škodách, která se linula přes operační a taktickou konzoli.

Titan sebou trhl kupředu a najednou jej obklopil pulzující jas subprostorového tunelu. Poručík Rriarr se jednou prackou pevně držel boku taktické konzole a hlásil: „Uvnitř tunelu se nachází silné hyperfázové záření, kapitáne. Štíty drží.“

Proto musela upravit štíty, uvědomil si Riker. Lodí zmítaly záchvěvy pronikající kapitánovi až do morku kostí. „Hlášení!“ vykřikl Riker.

„Solitonové pulzy,“ ozval se Rriarr. „Přímo za námi.“

„Pokoušejí se zaškrtit tunel a přitáhnout nás zpět na Nový Erigol,“ vysvětlila Hernandezová. „Udržujte solitonové pole aktivní.“

„Energii, kterou nutně nepotřebujeme, přesměrujte do deflektoru,“ rozkázal Riker.

„Zrušte ten rozkaz, pane,“ ozval se Ra-Havreii. „Gravitační pnutí v tunelu narůstá. Musíme posílit pole strukturální integrity!“

Hernandezová odsekla: „Udělejte to, a ztratíme nad tunelem kontrolu. Stáhnou nás zpět k Erigolu!“

„Pokud to neuděláme, loď skončí na dva kusy,“ odsekl naštvaný efrosianský inženýr. Jako by chtěla jeho slova potvrdit, konzole za ním explodovala a pokropila můstek střepy a jiskrami, jež v mžiku zhasínaly.

Hernandezová padla na kolena s pažemi doširoka roztaženými a dlaněmi rozevřenými, jako by držela ohromnou tíhu. „Jen pár dalších sekund!“ vykřikla naříkavým hlasem.

Modrobílé prstence tunelu se rozplývaly, jak se před nimi začal rýsovat černý kruh jeho ústí. „Poručíku Ragerová, všechnu dostupnou energii do deflektoru,“ nařídil Riker. „To je rozkaz.“ Další prudká salva roztřásla loď. „Udržte Titan pohromadě, lidi, jsme téměř venku!“

Když se před Titanem rozevřel výstupní bod, Hernandezová zaúpěla bolestí. Prohnula se v zádech, pozvedla ruce vysoko nad hlavu a pak vzdorovitě, hrdelně vykřikla.

V tunelu kolem lodi si to před Titan namířila obří vlna smrtícího záření, prstence se srovnaly do dokonalého kruhovitého tvaru a turbulence ustaly. Rázová vlna se odrazila od prstence ústí tunelu, jímž se krátce předtím průzkumné plavidlo třídy Luna prohnalo.

Prudký nárůst energie zaplavil konzole můstku a obrazovky ukazovaly jen nesrozumitelnou změť údajů. Poslední silný úder zasáhl Titan a můstek se proměnil v černočernou noc. Dlouhou chvíli tmou pronikala pouze chabá světélka osamělých kontrolek, než můstek zalila mdlá, mlhavá záře nouzového osvětlení.

Můstek zahalil kouř a palubu pokryla silná vrstva krystalického prachu ze zničených stanic. Můstek se propadl do strašidelného ticha; žádná lodní komunikace, žádné odezvy počítačů.

„Hlášení o škodách,“ nařídil Riker. Rozhlížel se po můstku po někom, kdo by mu dokázal odpovědět. Spatřil pouze zmatené pohledy a důstojníky vyděšeně vrtící hlavou.

Ra-Havreii pobíhal od jednoho stanoviště k druhému, sotva se u nich zastavil a s každým krokem byl rozrušenější. Když dospěl k odstavenému kormidlu, zadumaně se zatahal za zplihlý slonovinový knír, pak se obrátil k Rikerovi a řekl: „Totální výpadek, kapitáne. Hlavní zdroj je mimo provoz, stejně tak komunikace, počítače a kdovíco dalšího. Musím se dostat do hlavní strojovny, abych se na to podíval podrobněji.“

„Jděte,“ řekl Riker. „Nejprve energii, pak komunikaci.“

„To mám také v úmyslu,“ přikývl Ra-Havreii a zamířil k turbovýtahu. Doslova nakráčel do zavřených dveří, pak se zmateně zastavil a pousmál. „Žádný zdroj, žádné turbovýtahy.“ Ukázal na záď. „Tak pěkně pěšky.“

Když hlavní inženýr odešel, Riker vstal a přistoupil k Hernandezové. Pomalu a opatrně jí pomohl vstát a nabýt rovnováhu. „Jste v pořádku?“

„Myslím, že ano,“ řekla. „Ten poslední pulz byl silný. Netušila jsem, že to dokážu.“

Riker zkoprněl. „Ten pulz jste způsobila vy?“

„Musela jsem,“ odpověděla. „Jedině tak bylo možné tunel uzavřít, když už jsme jej nepotřebovali, a zároveň zničit stroj na druhém konci. Tím si Caeliary na čas udržíme od těla.“

„Definujte na čas.“

Hernandezová pokrčila rameny. „Těžko říct. Vše závisí na tom, kolik škody jsem napáchala a nakolik o nás Caeliarové stojí. Možná pár dní. Možná několik desetiletí.“

„Pak bychom se měli dát do oprav,“ řekl Riker.

Přikývla. „To není vůbec špatný nápad.“

Riker se otočil k poručíku Rriarrovi. „Jakmile budou zprovozněny výtahy, doprovoďte kapitána Hernandezovou do kajuty a postavte k ní stráž.“ Směrem k Hernandezové dodal: „Bez urážky.“

„Neurazila jsem se,“ odvětila. „Po osmi stech letech s Caeliary jsem zvyklá, že se ke mně ostatní chovají jako k vězni.“

*

Když doktor Ree zasekl drápy do Deannina hrudníku v místě pod levým ňadrem, Troi vykřikla hrůzou. Reeovi to na náladě nepřidalo, snažil se pouze pomoci.

Pahkwa-thanhský lékař Deannu zběsile mu bušící do hlavy ignoroval, když jí do krevního řečiště vypouštěl neškodné malé množství jedu. Ten vzápětí začal účinkovat a poloviční Betazoidka v sevření lékařovy štíhlé nohy s drápy okamžitě ztuhla.

Čtyři páry rukou – jeden na každé paži a dva na ocasu – jej ve zmítajícím se hloučku táhly pryč od Troi. Postavil se na nohy a ocitl se tváří v tvář členům výsadku z bezpečnosti, k nimž patřili náčelník Dennisar, poručík Gian Sortollo a velitel bezpečnosti Titanu, nadporučík Ranul Keru. První důstojnice, komandérka Christine Valeová, zuřivě vyhrkla: „Co to sakra děláte, Ree?“

„Jedinou věc, kterou jsem za daných okolností udělat mohl,“ odpověděl Ree zápasící se čtyřmi svými kolegy.

Snaha Valeové se uklidnit, byť neúspěšná, si zasluhovala obdiv. Uvolnila pěsti a snažila se nezatínat čelist. „Teď chci slyšet nejlepší vysvětlení vašeho života, doktore.“

Z blízké stěny se vynořil stín, který se změnil v Inyxe, hlavního vědce Caeliarů. Vysoký, vytáhlý mimozemšťan sklonil cibulovitou hlavu s výrazem permanentního zamračení směrem k Reeovi. „I já rád uslyším vaše vysvětlení,“ řekl. Prudké vypouštění a plnění vzduchových vaků, visících mimozemšťanovi přes kostnatá ramena, vypovídalo o nedávné námaze.

Praporčík Torvig Bu-kar-nguv se krčil ve dveřích Deannina pokoje a opatrně natahoval ovčí hlavu kolem zárubní, aby mu dění uvnitř neuniklo. Ree mladého Choblika chápal – jeho druh, dvounozí běžci bez přirozených předních končetin, pocházel ze zvířat, jež bývala snadnou kořistí.

Zatímco se Ree chystal promluvit, vstoupil komandér Tuvok, druhý důstojník Titanu, a poklekl vedle Troi. Vulkánec položil Deanně jemně ruku na čelo.

„Přiznávám, že šlo o zoufalý čin,“ vysvětloval Ree. „Když Caeliarové zničili všechny naše trikordéry – můj nevyjímaje – neměl jsem možnost odhadnout stav poradkyně natolik, abych jí mohl podat některý z hyposprejů, které mám v brašně.“

„A proto jste ji kousl,“ přerušil jej Sortollo sarkasticky. „To dává smysl.“

Ree Marťanův cynismus ignoroval a pokračoval: „Stav komandéra Troi se zhoršil, když odešla spát. Pohmatem jsem jí změřil krevní tlak, pulz a teplotu a došel jsem k závěru, že zřejmě trpí řadou vnitřních krvácení.“ Svá další slova namířil na Inyxe, který se přesunul k Troi a dřepl si naproti Tuvokovi, aby ji vyšetřil. „Nedovolila by mi vyhledat vaši pomoc nebo požádat vaše lékařská zařízení vhodná k ošetření.“

„A proto jste ji kousl,“ navázal Dennisar na Sortollovu uštěpačnou poznámku. Komandér Valeová Orionce umlčela jediným pohledem.

Inyx podržel vlnící se prsty nad ranou po kousnutí. „Vpravil jste do ní jed.“

Valeová výhružným tónem znatelným v každé slabice pronesla: „Pokud má váš příběh nějakou pointu, doktore, nadešel její čas.“

„Můj jed je pozůstatkem pahkwa-thanhské evoluce,“ vysvětlil jí. „Zpomaluje kořisti životní funkce. V raném biologickém vývoji mého druhu bylo jeho účelem umožnit rodičům nově narozených mláďat lovit na větším území, a přesto přinést kořist zpět do hnízda živou a zachovat ji čerstvou, až se jí mláďata budou krmit. Já jed využil, abych poradkyni Troi zpomalil funkce a zastavil krvácení.“

Keru si oddychl a zavrtěl hlavou. „Promiňte, doktore, vypadalo to jinak.“

„Co jste provedl, bylo barbarské a násilné,“ namítl Inyx, „leč účinné.“ Pod Troi se objevila stříbrná látka připomínající kovovou krvavou skvrnu, ta ztuhla a pozvedla tělo z podlahy. „Váš paralyzující jed účinkuje jen krátkodobě a naživu ji neudrží.“

Inyx pomalu přemisťoval levitující Troi k východu.

Tuvok tiše číhal za ním a soustředěně sledoval Deannin obličej ztuhlý šokem, ačkoli už byla nějaký čas v bezvědomí.

Valeová zatarasila Inyxovi cestu. Bezpečnostní tým se postavil za ni a zablokoval dveře. „Okamžik,“ řekla Inyxovi. „Kam ji odnášíte?“

„Do zařízení, kde jí můžeme poskytnout dostatečnou lékařskou péči,“ odvětil caeliarský vědec.

Ree byl od přírody klidná bytost. „Potřebuje lékařské ošetření, jaké jí mohu poskytnout pouze na Titanu,“ sdělil Inyxovi. „Kdybyste byli těmi dobročinným hostiteli, za něž se považujete, umožnili byste nám vrátit se na loď.“

Inyx se zarazil a otočil se na Reea. „Obávám se, že to již není možné,“ řekl.

„Jistě, jistě,“ reptal Ree. „Kvůli vašemu posvátnému soukromí.“

„Ne,“ opáčil Inyx, „protože vaše loď uprchla.“ Nad Inyxem a Troi se ve stropě objevil otvor a poradkyně vystoupala do bezhvězdné noci. Inyx shlédl a dodal: „Zanechám vás tu, abyste o tom přemýšleli, zatímco se budu snažit zachránit vaší přítelkyni život.“ Spolu s Troi se vytratil do temnoty.

Místnost naplnilo šokované ticho, během kterého na sebe zbývající členové výsadku tázavě hleděli.

Dennisar položil obligátní otázku: „Myslíte, že Titan opravdu odletěl?“

Keru neurčitě pokývl hlavou. „Caeliarové nám zatím nikdy nelhali. Může to být pravda.“

Valeová dodala: „Pokud odletěli, tím líp pro ně. A pro nás je to také dobrá zpráva. Kapitán Riker za námi vyšle pomoc.“

Všichni přikývli.

První do svého pokoje odešel Torvig, pak se s odměřeným a odtažitým výrazem vytratil Tuvok. Nato odešla Valeová a Keru odvedl z místnosti své dva muže.

Ree následoval mohutného trillského šéfa bezpečnosti na chodbu před Deannin pokoj. Keru si pod vousy odfrkl. „Ještě jednou se omlouvám, doktore,“ řekl. „Ale na okamžik to opravdu vypadalo, že hodláte poradkyni Troi sníst.“

„Nic takového bych nikdy neudělal,“ opáčil Ree tónem, v němž se ozývala silnější urážka, než jakou doopravdy cítil. Pak se na Kerua zazubil. „Ačkoli musím přiznat… že byla docela šťavnatá.“

Když zachytil Keruův vyčítavý pohled, nervózně dodal: „Jen žertuji.“

2

4527 př. n. l.

Z nebe se řítila žhnoucí hora.

Zasněženou krajinou se rozezněl hlasitý hrom, jak kolos žhavého kovu padal nízkou vrstvou syrových podzimních mračen. Halily jej plameny a bílý kouř, zatímco se úhel jeho sestupu zmenšoval, aby se pak obr odrazil od skalnatého pohoří. Do vzduchu vylétlo bahno, třísky zničených stromů a rozdrcené kamení. Mohutná masa vyryla do vysokohorského úbočí obří brázdu a při sestupu k rozeklanému pobřeží zamrzlého fjordu pod ním se rozpadla.

Uvolnila se lavina. Miliony tun sněhu, hlíny a ledu se hnaly jako voda a dopadaly silou kamení, aby pohřbily hromadu rozdrceného zčernalého kovu. Země se otřásla, hřmot nárazu a jeho dozvuky se odrážely mezi okolními vrchy a ledovci, dokud je nepohltilo těžké ticho arktické divočiny.

Na fjord se snesl soumrak.

A nikde tu nebyl jediný svědek.

„Ustupte,“ pronesl seržant Gage Pembleton z jednotek MACO. „Jsem skoro tam. Měl by mi stačit jediný výstřel.“

Stál vklíněný do rozeklané trhliny v základech caeliarské městské lodi Mantilis. Namířil fázovou pušku do průrvy, kterou vyhloubil skrz hustou vrstvu ledu a sněhu, jež pohřbila ztroskotané plavidlo po katastrofálním pádu na neznámou planetu nacházející se desítky tisíc světelných let od Země. Rychlým stiskem spouště uvolnil proud tepla a světla a vzápětí spatřil jasné nebe. Otvorem se prodral mrazivý vzduch vonící jehličnany; seržant zavýskl radostí a jeho hlas se proměnil v chomáčky páry.

Kolem Pembletona se uvnitř trosek laboratorního komplexu nacházelo pět dalších pozemšťanů, kteří tvrdé přistání Mantilis přežili. Tři z nich byli vojíni z roty MACO na Columbii: Eric Crichlow, rodák z Liverpoolu s vypouklýma očima a širokým nosem; Thom Steinhauer, Němec ostře řezaných rysů, krátce střižených vlasů a s minimálním smyslem pro humor; a Niccolo Mazzetti, pohledný Sicilián s olivovou pokožkou a reputací muže, který nikdy není na dovolené sám.

Mezi příslušníky MACO se choulila Kiona Thayerová, jediná žena ve skupině. Byla to vysoká Quebečanka siouxského původu s provizorně ovázanou krvavou ránou v místě, kde kdysi mívala levé chodidlo. Pembleton se odmítal na zranění dívat, jelikož to byl on, kdo je na rozkaz svého velitele, majora Foyla, způsobil.

V čele skupinky se nacházel hlavní inženýr NX-02, ramenatý Rakušan Karl Graylock. Zeptal se: „Dá se bezpečně vyjít ven?“

„Tím si zatím nejsem jistý,“ odvětil Pembleton. Zacvakl pojistku své zbraně a promnul si tmavé ruce, aby se zahřál. „Ale mohu říct, že venku je chladno.“

Graylock pozvedl obočí. „Když to říká Kanaďan, něco na tom bude.“ Krátce se ohlédl po ostatních a dodal: „Možná bychom se měli ven podívat nejprve sami dva.“

„Jistě, pane,“ přisvědčil Pembleton. „Prozkoumáme terén.“ Udělal několik opatrných kroků a poznal, že je tu silnější gravitace, než na jakou byl zvyklý. Pár metrů před ústím zavolal na Graylocka za sebou: „Je to bezpečné, poručíku.“

Hlavní inženýr následoval Pembletona po svahu do štiplavé zimy. Vzduch tu byl řídký. Když se venku propadli po kotníky do sněhu, Pembletona uchvátila majestátnost okolní přírody: mohutné útesy černé skály pokryté neposkvrněným sněhem; klidné fjordy odrážející oblohu, která na obzoru zářila pastelovými barvami soumraku; několik zářivých hvězd vysoko nad nimi. Bylo to tak nádherné, že téměř zapomněl na prsty rukou i nohou, které mu začínaly omrzat. „Nádherný pohled,“ pravil hlasem ztichlým posvátnou úctou.

Úkosem pohlédl na Graylocka, který se zadíval opačným směrem. Mohutný inženýr hleděl s otevřenými ústy na svah. Pembleton udělal čelem vzad a spatřil brázdu, kterou Mantilis vyryl do úbočí hory napříč lesem v jeho horní části. Byla to nesmírná spoušť – zvlášť rány ve skalnatém podloží hor – ale vše bledlo před podívanou, již nabízela nebesa nad ním. Za vzdálenými vrcholky se proti černé obloze plné hvězd vlnily závoje nádherného rozptýleného světla. Polární záře jim vyrážela dech jednak svou jasností, jednak barevnou pestrostí.

„Páni,“ zašeptal Pembleton.

„Ja,“ potvrdil Graylock jakoby bez dechu.

Pembleton zasunul ruce do kapes kalhot, aby zahnal pocit chladu. „Měli bychom asi počkat, než se trochu vyjasní, pak vyvedeme ostatní,“ řekl. Ukázal na fjord a dodal: „Můžeme se vydat dolů k pobřeží. Navrhuji, abychom tam rozbili tábor a shromáždili nezbytnosti – přístřešek, oheň, pitnou vodu a všechny potraviny, jaké najdeme. Pak, pokud přijde něco jako jaro, můžeme zamířit za teplejším počasím na rovníku.“

„Proč chodit tak daleko, seržante?“ otázal se Graylock. „Neměli bychom zůstat na pozici, dokud si nedokážeme zavolat o pomoc?“

Pembleton připažil, aby zmírnil třas, a řekl: „Žádná pomoc nepřijde, pane.“

Graylock zkřížil paže na prsou a zasunul si ruce do podpaží. „Tak myslet nesmíme, seržante,“ řekl. „Nesmíme se vzdát naděje.“

„Se vší úctou, pane, myslím, že můžeme.“ Pembleton pokývl hlavou ke hvězdám. Vzpomněl si na to, co mu caeliarský vědec Lerxst pověděl krátce před pádem na planetu. „Nalézáme se téměř šedesát tisíc let od domova a je přibližně rok čtyři tisíce pět set před Kristem.“ Obrátil hlavu ke Graylockovi a dodal: „Tady prožijeme zbytek svých životů… a tady také zemřeme.“

*

Bezejmenný svět se otočil teprve jedinkrát kolem své osy, a Lerxst i jeho jedenáct caeliarských společníků pocítilo ztrátu životní síly. „Měli bychom se šetřit,“ řekl své kolegyni Sedin. „Úbytek naší hmoty sníží vliv gravitační síly planety na náš pohyb.“

„Vzdát se části catomů je jen krátkodobé řešení,“ odvětila. „Pokud neobjevíme nový zdroj energie, zeslábneme natolik, že se nebudeme moct vrátit do svých těl.“

Lerxstovy myšlenky zaplavil pocit viny; to on rozhodl vypustit hlavní zdroj energie města a většinu jeho hmoty do subprostoru, než aby riskoval zkázu při pádu na neznámý svět. Ale on a ostatní Caeliarové ze zničeného Mantilisu byli odříznuti od celku a neměli, čím by své rozpadlé generátory opravili. Bez energie nemohou napájet kvantové pole města a caeliarské catomy se rychle vyčerpají. „Jakmile nám dojdou zásoby, v těchto extrémních zeměpisných podmínkách se nemůžeme spolehnout na využití solární energie,“ pravil Lerxst. „Máme dost energie, abychom dosáhli a využili geotermálních zdrojů tohoto světa?“

Sedinina aura uvnitř celku vyzařovala pochyby. „Místní podloží je hluboké a vulkanická aktivita vzdálená.“ Sdílela s ostatními obraz hory, na jejímž vrcholku se jejich město rozštěpilo. „Pravděpodobnější je těžba štěpného materiálu.“

„Pro naše potřeby nestačí,“ namítl Lerxst. „Navíc mám obavy, že jejich využití by zamořilo ekosféru tohoto světa toxiny.“ Už celé eóny jej nic podobného netížilo. „Kdybychom jen nepřišli o agregátory energie vakua, mohli bychom mít čas ke stavbě nového generátoru základní částice.“

Za Lerxstovými zády vstoupil do ztemnělé řídicí místnosti jiný Caeliar, astrofyzik jménem Ghyllac. Následovali jej dva přeživší pozemšťané: Gage Pembleton a Karl Graylock. Ghyllac řekl: „Máš návštěvu, Lerxste.“

Lerxst se otočil, aby hosty přivítal. „Vítejte, Gagi a Karle,“ pravil. „Zvážili jste náš návrh využít trosky Mantilisu jako úkryt?“

„Nein,“ zavrtěl Graylock hlavou. „V této nadmořské výšce nemáme dost potravy. Musíme se přemístit dolů k fjordu.“

Jeho slova Sedin očividně zmátla. „Podél pobřeží se nenachází rozmanitější flora, Karle.“

Pembleton promluvil za něj: „Zkusíme rybařit.“

Sedin už už chtěla označit pozemšťany za bláhové, ale Lerxst uťal její slova krátkým impulzem vyslaným skrz omezené spojení celku. Zeptal se Graylocka: „Čemu pak tedy vděčíme za vaši návštěvu?“

„Potřebujeme baterie,“ vysvětlil Graylock. „Velké pro nabíjení našeho vybavení a menší přenosné.“

Pochopení důsledků zasáhlo všech dvanáct Caeliarů uvnitř zničeného řídicího centra silou elektrického výboje. Dělení se o už tak omezené zdroje energie s přeživšími pozemšťany by pád Caeliarů do zapomnění jen urychlilo.

„Podělíme se o vše, o co můžeme, ale i naše zdroje jsou omezené,“ odpověděl Lerxst a nával úzkosti vyzařující z jeho kolegů ochabl.

Pozemšťané přikývli. Graylock řekl: „Dokud jsme tady, rádi bychom požádali, zda bychom si nemohli v troskách města posbírat poničené součástky a materiál.“

Lerxst se sklonil a lehce máchl rukama. „Poslužte si.“

„Děkujeme,“ řekl Pembleton. Zadíval se na Graylocka a šeptem se zeptal: „Ještě něco, pane?“

Graylock zavrtěl hlavou. „Ne.“ Směrem k Lerxstovi dodal: „Dáte nám vědět, až budete mít baterie k dispozici?“

„Samozřejmě.“

„Danke schön,“ poděkoval Graylock. Otočil se a odkráčel. Pembleton se k němu přidal.

Jakmile pozemšťané opustili řídicí centrum, Sedin se zeptala: „Byl to moudrý slib, Lerxste?“

„Naslouchám svému svědomí,“ opáčil Lerxst. „Nic víc.“

Přidal se k nim Ghyllac: „Tu energii potřebujeme k životu.“

„To i oni,“ poznamenal Lerxst.

*

Dle Pembletonova názoru se celý první den, který trosečníci strávili na planetě, jen stěží mohl nazývat skutečným dnem. Bezbarvé slunce se vyhouplo sotva nad horizont a proměnilo arktické nebe v mramorově šedou klenbu nad rozlehlým břidlicově zbarveným mořem.

Ostatní ze skupiny následovali jeden po druhém Pembletona vyhloubeným tunelem ven na větrem ošlehané úbočí hory. Každý z nich měl na sobě teplé, stříbrně šedé pončo s kapucí poskytnuté Caeliary. Batohy měli nacpané přikrývkami, trochou surového materiálu a bateriemi různé kapacity.

Na úzkých nosítkách ležela poručík Thayerová. Vojíni MACO se střídali v jejich nošení – nosítka nesli vždy dva muži, zatímco třetí odpočíval.

Směrem k místu, které Pembleton označil za západ, se blížila sílící bouře barvy nafialovělé modřiny. „Měli bychom si pohnout, jestli chceme do nížin dorazit včas,“ sdělil Graylockovi.

„Včas na co?“ otázal se inženýr.

„Postavit přístřešek a rozdělat oheň,“ odpověděl Pembleton. „Než udeří bouře.“ Pozoroval svah téměř beze stromů a dodal: „Určitě nechceme skončit v tom nahoře.“

„To beru,“ souhlasil Graylock. „Veďte nás dolů, seržante.“

Skupina se vyčerpaně ploužila k fjordu schovanému kdesi hluboko dole. Lehce silnější gravitace znamenala pro Pembletona s každým krokem slabé cuknutí v dlaze na holeni.

Ohlédl se, aby si potvrdil, že jsou všichni v pořádku. Crichlow a Mazzetti pevně drželi nosítka a Steinhauer s Graylockem si cosi přátelsky nesrozumitelně povídali rychlou němčinou.

Jediným zdrojem, který dokonale pokryl poptávku, byla čerstvá voda. Podle Graylockova příručního skeneru byl sníh pokrývající krajinu nebývale čistý a zcela zdraví nezávadný. „Přinejmenším nedehydratujeme,“ řekl ve snaze vlít ostatním do žil trochu optimismu.

„To znamená, že vyhladovíme o něco později,“ opáčil Pembleton, který neměl na zlepšování morálky náladu.

Během necelých dvou hodin sestupu se ocitli tak nízko, že blízké vrcholky bránily i chabým slunečním paprskům. Pembleton se ocitl v ocelově modrých stínech a pocítil, jak teplota o několik stupňů poklesla. S každým výdechem vyplnil prostor před sebou prchavými obláčky páry.

Když došli ke břehu fjordu, bylo už pozdě a rychle se stmívalo.

„Steinhauere, pomozte Graylockovi rozbít tábor na svahu u těch dvou velkých kamenů,“ nařídil Pembleton. „Schováme se tam před větrem a budeme v suchu, pokud se z hor spustí voda. Mazzetti, vy a já vykopeme na opačné straně latrínu. Crichlowe, vezměte si pušku a příruční skener. Hledejte malá zvířata – ptáky, ryby, savce, je mi to jedno. Ale ať jsou jedlá.“

„Jistě, seržante,“ přikývl Crichlow. Sundal si batoh, vložil skener do kapsy na nohavici vojenských kalhot, popadl pušku a v mžiku byl pryč.

Když Graylock a vojáci dokončili stavbu přístřešku – vratkou stavbu z podpěr z narychlo svařeného zbytkového kovu, přes něž přehodili zázračnou caeliarskou látku – obloha se ponořila do temnoty. Syrový vítr vyl mezi útesy, které obklopovaly fjord, jako sbor duchů a ve vzduchu byl silně cítit déšť.

Praskání větviček a křupání kroků na sněhu přinutily Pembletona otočit hlavu a namířit preventivně pušku před sebe. Pak ji zase sklopil, jelikož poznal Crichlowa, který se vynořil z podrostu otrhaný, poškrábaný a skleslý.

„Nic tam není?“ zajímal se Pembleton.

„Eh, něco tam je, to jo,“ pravil Crichlow. Mladý vojín se zadíval do Pembletonovy zklamané tváře a zavrtěl hlavou. „Ale ti malí šmejdi jsou moc rychlí, nedokážu je střelit.“

Pembleton se přidal ke Crichlowovi a společně se vydali k přístřešku. „Nedělejte si starosti,“ řekl. „Zítra zkusíte oka. Uvidíme, jestli se něco chytne.“

„Jo, jo,“ přikývl Crichlow. „Zkusím to.“

Odhrnuli přední celtu, která sloužila jako vchod do přístřešku. Podlaha v něm byla pokryta kusy caeliarské látky s výjimkou kruhu uprostřed, kde se vršily velké kameny rozpálené do ruda, které uzavřený prostor naplňovaly teplem bez zplodin.

„Utáhněte si opasky, lidi,“ prohlásil Pembleton. „Dnes bude na večeři kořínková polívka.“ Jeho upřímnost si vysloužila zoufalé sténání. „Berte to z té lepší stránky,“ pokračoval. „Jakmile spořádáte ten chutný bujón, půjdete všichni spát, protože do jednadvaceti nula nula si beru první hlídku. Mazzetti, vaše je druhá hlídka do jedné. Steinhauer, třetí do pěti, a Crichlow – poslední hlídka. Každou noc se postupně prostřídáme.“

Mazzetti se zeptal: „Nemůžeme prostě nastavit skener na detekci pohybu?“

„Musíme šetřit baterie na zbytečnosti, jako je hledání potravy a analýza jedů,“ odvětil Graylock.

„Přesně tak,“ přisvědčil Pembleton. „A Mazzetti? Ta otázka vám vysloužila místo ve sběračské jednotce.“

Kořínková polévka byla horká, ale zároveň hořká jako syrový žalud. I když Pembleton po večeři vyprázdnil během jediné hodiny celé dvě láhve a vyplivl snad všechno, pachuti v ústech se nezbavil. Naštěstí bude pršet a já budu myslet na něco jiného, říkal si pro sebe.

Ledový déšť unášený mrazivou vichřicí se proháněl nocí a neopomenul jedinou škvírku v Pembletonově recyklovaném ponču. Fázovou pušku měl přehozenou přes záda a ruce schované v podpaží armádní bundy, aby se zahřál.

Když Mazzetti odešel sbírat kořínky, Graylock provedl skenování, aby okolo přístřešku vyhledal jedlé rostliny. Žádné bobule, ovoce ani ořechy. Dokonce ani obyčejná tráva. Jen jedovaté houby a lišejníky.

Počasí se bude zhoršovat, odhadoval. Noci se prodlouží a ochladí se ještě víc. Prohlédl si nevalný přístřešek, na kterém on i ostatní záviseli, a zachmuřil se. Pokud tahle věc přežije zimu, bude to zázrak.

Krátce před koncem jeho hlídky vystřídal kousavý vítr liják. Během pár minut se srážky změnily v mrholení a pak ustalo i to. Vzduch se pročistil, a zatímco se mraky rychle sunuly oblohou, zahlédl za vrcholky hor hypnoticky oslnivou polární záři. Pak na svahu hory zpozoroval cosi dalšího. Letmý náznak pohybu.

Z uniformy vylovil dalekohled a zaměřil jej na zdroj světla vysoko nad místem, kde právě stál. V dalekohledu byly detaily jasnější. Caeliarové vystoupili ze své pohřbené, zničené metropole a shromáždili se na vrcholku zčernalého skaliska, které bylo kdysi součástí jejích základů.

Pembletona zajímalo, k čemu se chystají, a tak na dalekohledu nastavil zvětšení na maximum a podíval se znovu. Pak teprve poznal, že mu pohled opětují.

Vypadali jinak, nemocně. Připomínali přízraky z jiného světa, chyběl jim typický jas.

Sklonil dalekohled a přemýšlel o milionech Caeliarů, kteří se dobrovolně obětovali, aby umožnili Mantilisu vydat se subprostorovým tunelem a napříč časem na toto bohapusté místo; město se proměnilo ve hřbitov.

Znovu pozvedl dalekohled a spatřil Caeliary připomínající duchy, a pohled jej naplnil zoufalstvím.

Zdá se, že nejsme jediní, kdo tady umírá.

3

2381

„Zavolejte je znovu, komandére,“ nařídil kapitán Picard Mirandě Kadohatě, druhé důstojnici Enterprise a náčelnici operací.

Zatímco pracovala na své konzoli, její štíhlá, přitažlivá tvář s eurasijskými rysy frustrovaně ztuhla. „Stále žádná odpověď, pane,“ odpověděla.

Okolo Picarda tiše a pečlivě pracoval lékařský a bezpečnostní personál, který napravoval následky nedávného střetu s hirogenskými nájezdníky, z nichž dva leželi mrtví přímo uprostřed můstku. U stropu se stále vznášel lehký kouřový opar, jehož štiplavá vůně v sobě skrývala pach prolité krve.

Na hlavní obrazovce bylo možné spatřit U.S.S. Aventine, výzkumné plavidlo třídy Vesta, pohybující se záplavou zakřiveného světla hvězd. Loď pod velením kapitánky Ezri Dax spěchala nejvyšší warpovou rychlostí k Zemi. Marně pronásledovala borgskou armádu, která před pouhými několika hodinami proklouzla z kvadrantu Delta dosud neznámým a nyní destabilizovaným subprostorovým tunelem. Picard měl obavy, že posádka kapitánky Dax aktivuje prototyp kvantového proudového pohonu a slepě se vrhne do spárů sebevražedného střetu.

Poručice Džasminder Čaudry, velitelka bezpečnosti, zavedla čtyři zdravotníky z turbovýtahu k mrtvolám Hirogenů. „Dejte je do stáze,“ nařídila. „Budeme se na ně chtít později podívat.“

„Rozkaz,“ přikývl jeden z mediků a čtveřice začala obří obrněná těla zpracovávat.

Zatímco lékaři pracovali, na můstek dorazil další turbovýtah, ze kterého vystoupili čtyři technici. Nesli s sebou sepnuté válcovité tubusy, které posléze rozvinuli a odhalili tak dlouhé zásobníky nářadí ukotveného do látkových smyček a magneticky uzavíratelných kapes. Během několika vteřin už technici svižně opravovali prasklé pracovní konzole a dotykové panely na stěnách.

Komandér Worf dokončil krátkou poradu s nižší taktickou důstojnicí, praporčíkem Anetou Šmrhovou, a vrátil se k velitelským křeslům, aby se posadil vedle Picarda. Tiše k němu pronesl: „Senzorové údaje potvrzeny, kapitáne. Na území Federace, Klingonů a Romulanů vstoupilo přes sedm tisíc borgských krychlí. Zasáhly už několik cílů.“

„Děkuji, jedničko,“ přikývl Picard, i když vděk za podobné zprávy nepociťoval. „Pane Weinribe, jaký je čas do střetnutí?“ otázal se pilota.

„Náskok Aventine se zvyšuje,“ odvětil Weinrib. „Letí o osmdesát pěti tisícin warpu rychleji, než je naše nejvyšší rychlost.“

Picard musel obdivovat ladné linie Aventine vzdalující se od Enterprise. Téměř už ztratil naději, že přivede Dax k rozumu, když se Kadohata ve svém křesle otočila a hlásila: „Aventine odpovídá, pane.“

„Na obrazovku,“ rozkázal Picard.

Na hlavní obrazovce se objevila tvář kapitánky Dax.

„Změnil jste názor, kapitáne?“

„Právě naopak,“ opáčil Picard, vstal z křesla a přešel blíž k obrazovce. „Naléhám na vás, abyste svou zbrklou akci zvážila.“

Mladá tmavovlasá Trillka si odfrkla. „Federace je pod přímým útokem,“ řekla. „Musíme ji bránit.“

„Budeme,“ ujistil ji Picard. „Ale ne takto. Obětovat loď i posádku nemá smysl. Vyrazit do bitvy proti přesile je sice odvážné a vznešené, ale vrhnout se do boje bez jakéhokoli plánu není jen marné, je to zbytečné.“

Hněvivě si odfrkla a Picard vycítil její frustraci a potřebu jednat, ne jen stát a čekat. „Takže co navrhujete?“

„Kontaktujeme velení Flotily a požádáme o nové rozkazy,“ pravil. „Možná po ztrátě expedičního sboru netuší, že jsou naše lodě stále schopné služby.“

Dax se koutkem úst ušklíbla. „Kontaktovat velení Flotily? Bez urážky, kapitáne, ale to není odpověď, jakou bych čekala od muže s vaší reputací.“

„Připouštím, že pokud mé rozkazy odporovaly zdravému rozumu, morálce či zákonu, měly oporu v mém svědomí,“ řekl Picard. „Avšak v tuto chvíli, kapitáne, žádné rozkazy nemáme a domnívám se, že bychom alespoň měli vědět, zda má s námi Hvězdná flotila nějaké záměry, než se rozhodneme k potenciálně sebevražedné akci.“

Dax poklesla ramena. „Předpokládám, že zeptat se neuškodí,“ řekla.

„Smím proto navrhnout, abychom opustili warp?“ zeptal se Picard. „Alespoň do chvíle, než budeme vědět, kam se vydat?“

Chvíli ho upřeně pozorovala a pak kývla na někoho mimo obrazovku. „Zpomalíme zpět na impulz,“ řekla. „Dáte mi vědět, až budete mluvit s Flotilou?“

„Samozřejmě,“ slíbil Picard. „Enterprise konec.“ Obrazovka znovu zabrala vzdalující se Aventine.

Picard pokývl Worfovi, ten nařídil Weinribovi: „Srovnejte s nimi rychlost a kurz.“ Pilot přikývl na souhlas.

Na obrazovce se světelné čáry smrskly do podoby zářivých bodů, jak se obě lodě vrátily k podsvětelným rychlostem.

Další obezřetné vítězství zdravého rozumu, pomyslel si Picard. „Komandére Kadohato, volejte velení na všech bezpečných frekvencích, maximální priorita.“

„Rozkaz,“ přikývla Kadohata.

Picard se otočil ke své pracovně. „Vezmu si to ve své –“ zastavil se uprostřed kroku i věty a zahleděl se na spálený a zakouřený interiér vlastní pracovny, která shořela během útoku hirogenské lovecké smečky. Zamračil se. Pohled na doutnající kapitánovo útočiště oživil nepříjemné vzpomínky, o kterých doufal, že zůstanou ještě dlouho pohřbené.

Čas je oheň, v němž hoříme.

Ohlédl se na Kadohatu a řekl: „Vezmu si to v zasedací místnosti, komandére.“ Zamířil k zadním dveřím na pravoboku a dodal: „Komandére Worfe, můstek je váš.“

4

„Bojová stanoviště!“ zahřměl kapitán Krogan. Světla na můstku se rozsvítila naplno, jakmile říšský křižník veScharg’a, vzdálený milion qelI’qamů od klingonské planety Morska, přešel na impulzní pohon. Jeho spolubojovník Sturka, těžký křižník třídy Quang, mu byl v patách.

Z povrchu planety se vyřinula ohnivá bouře disruptorové palby a udeřila na dvě borgské krychle na oběžné dráze. Zdálo se, že zásahy na žádnou z nich nemají účinek, pouze opsaly jejich tvar a zahalily je do oslepující šarlatové aury. Pak Borgové palbu opětovali a do povrchu planety vyřízli smaragdové jizvy.

Falgar, Kroganův první důstojník, zakřičel: „Zvednout štíty! Kormidlo, nastavit útočný vzorec ya’Dichqa.“

„Deset sekund do borgského palebného dosahu,“ hlásil kormidelník.

„Veškerou záložní energii do štítů,“ nařídil Falgar.

Je načase zjistit, zda ta tajná torpéda Hvězdné flotily zafungují, pomyslel si Krogan a sledoval, jak se borgské krychle na obrazovce zvětšují. Nepřátelé budou mít několik sekund výhodu, jelikož jeho útočný křižník třídy Vor’cha měl účinný palebný dosah o několik set tisíc qelI’qamů kratší než borgské krychle. Cílem veScharg’aa bylo přežít prvotní borgskou salvu, přiblížit se a zaměřit krychle transfázovými torpédy, která byla na lodě Klingonských obranných sil umístěna na rozkaz admirála Jellica z Hvězdné flotily.

„Borgové vypálili,“ ohlásil Falgar klidným hlasem. Bitevním křižníkem otřásaly výbuchy, které jako by byly dílem samotného Fek’lhra. Jasná bitevní světla problikla. Ze všech stanovišť vylétly plameny a jiskry a Kroganův nos zachytil pach spálených vlasů.

Taktický důstojník Qonqar přes všechen rámus vykřikl: „Zbraně zaměřeny!“

Krogan udeřil pěstí o opěrku křesla a ukázal na borgské krychle na obrazovce. „Pal!“

Trojice modrých blesků vyrazila vpřed v nerovnoměrných spirálách napříč borgským obranným vybavením. Když se torpéda přiblížila cíli, Falgar zvolal: „Kormidlo! Ostře na pravobok! Qonqare, veškerou energii do štítů na levoboku!“

VeScharg’aem otřásly další zásahy. Krogan se ušklíbl, když na záďovém pohledu na obrazovce spatřil, jak torpéda zasáhla cíl a v jediném safírovém záblesku rozdrtila borgskou krychli na kousky. Když se mrak modrého ohně rozplynul do vesmírného vakua, vyplnil hvězdné pole další blankytný blesk; druhá borgská krychle rovněž padla.

Důstojníci můstku křičeli a radovali se ze svého vítězství. Krogan si dovolil spokojený úšklebek a pokývnutí hlavou. Dnes je dobrý den na smrt… mých nepřátel.

Veselí válečníků přerušil zvuk příchozí subprostorové zprávy.

Komunikační důstojník Valk si na okamžik překryl rukou ušní přijímač a pohlédl na Krogana. „Zpráva od generála Klaga.“

„Na obrazovku,“ nařídil Krogan a pozvedl bradu, aby ukázal nadřízenému důstojníkovi pýchu a sebejistotu.

Obrazovku vyplnila podoba generála Klaga, velitele Páté flotily. „Hlášení,“ vyštěkl generál, nyní známý jako Hrdina Říše.

„Nepřátelé byli zdoláni,“ hlásil Krogan.

„Výtečně,“ přikývl Klag. „Vaše loď je potřebná v nové bitvě. Jaký je váš stav?“

Krogan odpověděl: „Drobná poškození, ale k boji stále připraveni.“

Klag přikývl a zeptal se: „A co Sturka?“

Qonqar přesměroval bitevní hlášení ze Sturky na Kroganův velitelský monitor. „Kapitán K’Draq hlásí, že utrpěli těžké ztráty,“ řekl Krogan a pročítal si podrobnosti.

Generálovo obočí se svraštilo nespokojeností. „Potřebujeme veškeré lodě. Mohou pokračovat v bitvě?“

„Těžko,“ řekl Krogan. „Přišli o warp.“

„Pak je tam nechte,“ rozhodl Klag. „Za tři hodiny se setkáte s flotilou na souřadnicích, které vám posílám.“

Jediným pohledem Krogan poznal, že místo setkání se nachází na spojnici mezi Azurovou mlhovinou, místem původu borgské pohromy, a klingonským domovským světem. „Takže Borgové míří na Qo’noS,“ poznamenal.

„Pokud ano, jdou si pro smrt,“ ušklíbl se Klag dychtivě. „Vydejte se na cestu hned. To je rozkaz. Klag konec.“

Obrazovka se opět zaměřila na poničenou planetu Morska a doutnající, otlučený trup Sturky driftující vesmírem. Krogan přeposlal souřadnice setkání na kormidelníkovu konzoli. „Nastavte nový kurz,“ pronesl. „Maximální warp. Vpřed.“ Přes obrazovku prolétly hvězdy, aby se vzápětí proměnily v pruhy, když veScharg’a přešel na warp.

Ačkoli by to Krogan nikdy nikomu nepřiznal – posádce, rodině ani nadřízeným – věděl, že přežití jeho lodi bylo jen čirým štěstím, přestože to byla Sturka, kdo Borgům podlehl. Existovala však jediná pravda, které rozuměl každý válečník: ničí štěstí netrvá věčně.

*

Kancléř Martok sestoupil z transportní plošiny a byl rád, že je opět na své vlajkové lodi Kahlessův meč. Generál Goluk, vysoce postavený člen Bat’lethového řádu a velitel Martokovy ctnostné Deváté flotily, mu pokývl na pozdrav. „Qapla’, kancléři.“

Martok odpověděl úsečným zavrčením: „Qapla’, generále. Hlášení.“ Vypochodoval z transportní místnosti a spěchal na můstek.

Šedovousý generál ho následoval a cestou říkal: „Khitomer a Beta Thoridor padly. Soustavy Beta Lankal a Mempa a tucet menších kolonií čelí útoku.“

„A Morska?“

„Brání ji Sturka a veScharg’a,“ odpověděl Goluk. „Borgové také obléhají Rura Penthe.“

„Koho zajímá Rura Penthe?“ podivil se Martok. „Shromažďuje Klag flotilu?“

„Ano, můj pane,“ přisvědčil Goluk a následoval Martoka po žebříku na velitelskou palubu. „Naše jednotky se shromáždí za tři hodiny a za čtyři se střetnou s Borgy.“

Martok seskočil ze žebříku a kráčel chodbou k můstku. Přestože mu scházelo levé oko, v důsledku čehož měl omezené vnímání hloubky, znal chodby a zákoutí své lodi natolik, že by se jí dokázal pohybovat i poslepu. „Ozvala se některá z našich jednotek v mlhovině?“

„Zatím ne,“ odpověděl Goluk. Celou cestu se Martokovi držel za zády.

Oba šedovlasí válečníci vešli na můstek. Velitelské centrum Kahlessova meče bylo plné válečníků, kteří horlivě připravovali rychlý odlet. Tlumené hluboké hlasy se mísily s hovory z interkomu a všudypřítomným hučením lodních systémů rozvádějících energii. Na obrazovce se v úzkých formacích pohybovaly desítky křižníků tříd Vor’cha a K’vort a otáčely se souběžně jako ptačí hejno.

Kapitán G’mtor, zkušený důstojník, který hrdě dával na odiv hlubokou jizvu na obličeji, táhnoucí se mu od levého spánku až k bradě, přešel ke kancléři a generálovi. „Nové zprávy z Federace a romulanského území, kancléři,“ řekl G’mtor. „Na Nequencii Alfa, Xarantine a Jouretu započaly bitvy. Borgská armáda likviduje všechna zatoulaná plavidla, která potká.“

„Nechť je společné úsilí naší výhodou,“ pravil Martok. Posadil se do velitelského křesla. „Kolik lodí s námi poletí do bitvy, kapitáne?“

„Sto sedmnáct se shromažďuje zde na Qo’noSu,“ odpověděl G’mtor. „Dalších sto šedesát jedna se s námi setká na určených souřadnicích.“

Generál Goluk se zeptal: „A kolik borgských lodí jsme zachytili na našem území?“

„Čtyři sta devadesát dva,“ řekl G’mtor. Usmál se a ukázal ostré zuby. „Takže výhodu už máme.“

Martok okamžitě poznal, že Goluk z hlavy počítá. Pak se generál G’mtora zeptal: „Jak jste k takovému závěru dospěl, kapitáne?“

Martok se hrdelně zasmál a odpověděl za G’mtora: „Protože jsme Klingoni!“

Válečníci na můstku vydali naráz povzbudivé výkřiky. Mužstvo bylo připraveno na bitvu a Martok se dmul pýchou, že je v jeho řadách. Vstal a poručil G’mtorovi: „Otevřete kanál ke všem lodím.“

G’mtor kývl na jiného důstojníka, který rozkaz splnil a kývl mu v odpověď. „Kanál otevřen,“ řekl G’mtor.

Martok se v mžiku sebral a pronesl: „Válečníci Říše! Nastala velká chvíle, kdy nepřítel vyzkouší naši odvahu. Borgové nás nepřišli vyplenit, ale zničit – zanechat naši říši v plamenech a naše těla, naše duše zneuctěné u bran Gre’thoru.

Udělali chybu, které nebudou moct litovat, jelikož nepřežijí. Naše flotila se střetne s jejich a předvede jim, co to znamená bojovat se ctí. Vyženeme Borgy z našeho území a rozdrtíme je. Naše říše povstala díky meči a jednoho dne mečem možná sejde. Ale pokud nás takový osud čeká, ať nás porazí válečníci – ne tihle petaQpu’.

Pro válečníka je dnešek dobrým dnem na umírání, pro naše kulturní hodnoty ne. Klingonská říše dnes nepadne.“ Udeřil pěstí a předloktím na svou hruď. „Bojujte dobře a zemřete se ctí, synové a dcery Qo’noSu! Qapla’!“

Hlasitým „Qapla’!“ odpověděla Martokovi posádka jeho můstku, která plynule přešla v hrdelní a procítěný zpěv „Vojáků Říše“. Jejich hrdé hlasy se odrážely od stěn a nesly se chodbami, kde se k nápěvu přidávali další a píseň se nesla dál.

Generál Goluk pokývl komunikačnímu důstojníkovi, který vypnul kanál, přestože zpěv nadále pokračoval. Martok se posadil do velitelského křesla na vyvýšeném stupínku uprostřed můstku. Generál se postavil Martokovi po boku. Přes srdečný zpěv řekl: „Všechny lodě jsou připraveny vyplout, můj pane.“

„Opusťte orbitu,“ nařídil Martok. „Jakmile bude flotila ve formaci za námi, koordinujte přechod na maximální warp.“

Goluk přenechal práci na zrychlení celé flotily kapitánu G’mtorovi. Martok si mezitím vychutnával všechny vjemy života na lodi: drsné zpívající hlasy, teplé aroma z jídelny několik palub pod ním, hřmot impulzního pohonu, který vyváděl loď z orbity, zvonivou ozvěnu vojenských bot kráčejících po duraniovém mřížoví.

Nebyla to válka, jakou by si zvolil, ale měl dobrý pocit, že své lidi vede do bitvy sjednocené pod jedním praporem. Kinshayové a Elabrejové nestačili na to, aby se okrajové světy Říše sjednotily, ale Borgové byli hrozbou, jaké nebylo ve známém vesmíru rovno. Útok jejich Společenstva zmobilizoval vznešené rody i prostý lid a překonal i věčné bratrovražedné půtky ve Vysoké radě.

Můstkem zazněly rázné rozkazy a po nich následoval záblesk warpem zakřiveného světla hvězd na hlavní obrazovce.

Jakmile válka skončí, přemítal Martok, Říše bude silnější než kdy předtím… anebo lehne popelem.

5

Hlášení Hvězdné flotily směřovaná do Paláce svornosti byla každou další hodinou horší a horší a prezidentku Naniettu Bacco už jejich čtení unavovalo. Lekla se, když interkom zabzučel a její hlavní asistent, postarší Vulkánec Sivak, oznámil: „Je tady admirál Akaar s poledními informacemi, paní prezidentko.“ Bacco se si chtěla narychlo vymyslet výmluvu a admirála poslat pryč, když Sivak dodal: „Esperanza Piñierová a Sedmá z devíti jsou s ním.“

Vzdychla. „Pusťte je dovnitř.“

Bacco vstala z křesla a otočila se, aby vyhlédla panoramatickým oknem táhnoucím se od podlahy ke stropu. Venku se nad rozlehlou Paříží v odpoledním slunci třpytila Eiffelova věž, v dáli na horizontu se honila protrhaná mračna.

Stiskla tlačítko paddu na stole, aby zatemnila okno a záři utlumila. Když se mezi ni a Město světel snesl elektrochemický stín, na chvíli ji napadlo, že pro následujících několik hodin může jít o prorocké znamení.

Jedny ze dveří za jejími zády se otevřely. Stálo ji veškeré úsilí otočit se tváři v tvář návštěvníkům, kteří, jak věděla, přinášeli špatné zprávy. V čele kráčela náčelnice štábu Esperanza Piñierová, jejíž černé vlasy a olivová pleť kontrastovaly s vizáží dvojice, jež jí byla v patách.

Styčný důstojník Hvězdné flotily s kanceláří prezidenta, admirál flotily Leonard James Akaar, byl vysoký Capellan s mohutným hrudníkem a širokými rameny. Ošlehaný obličej mu rámovaly dlouhé světlé šedé vlasy splývající v přirozených vlnách. Vedle něj pevně stála Sedmá z devíti.

„Dobré odpoledne, paní prezidentko,“ pozdravil Akaar. V medovém světle stíněného okna připomínal mluvící bronzovou sochu.

„Admirále,“ kývla na něj zdvořile Bacco. Pak pozdravila i svou bezpečnostní poradkyni. „Sedmá.“

Piñierová se ušklíbla předstíranou uražeností. „A mě nepozdravíte?“

„My se vidíme pořád,“ zabručela Bacco.

Než mohla Piñierová ve slovní přestřelce pokračovat, vstoupil jim do rozhovoru Akaar: „Paní prezidentko, máme důležité zprávy.“

„A žádnou dobrou, že je to tak?“ poznamenala Bacco, usadila se do křesla a mávla rukou. „Tak pokračujte, admirále.“

Obličej mu zvrásnilo zoufalé zamračení. „Borgové se pohybují rychleji, než jsme si mysleli,“ řekl.

Sedmá dodala: „Zřejmě během doplnění stavů asimilovali i nové druhy pohonných technologií.“

„Jak rychle postupují, admirále?“ zeptala se Bacco.

„Máme potvrzeny útoky na Yridii, Hyralan a Celes,“ odpověděl. „Předpokládáme, že za dvě hodiny oblehnou Regulus, za tři Denevu a za pět Qo’noS. Soudě podle této rychlosti se nacházejí pouhých devět hodin od Vulkánu a Andoru a dvanáct hodin od Země. Zítra budou schopni napadnout Trill, Betazed, Bajor a desítky dalších světů. Většina našich simulací předpokládá kolaps Federace v rámci deseti dnů a během měsíce kapitulaci většiny našich sousedů v blízkém vesmíru.“

Prezidentka Bacco si sevřela hlavu do dlaní. „Bohové.“

Piñierová si prsty pročísla vlasy. „Musíme ty planety evakuovat,“ řekla. „Hned.“

„To je, paní prezidentko,“ přerušil ji Akaar, „neuskutečnitelné. Ani vzdáleně nemáme kapacitu na přesun miliard. A už vůbec ne v řádu hodin.“

Sedmá dodala: „Byl by to marný pokus. Všechny lodě, které by planety opustily, by byly Borgy dostiženy.“

Chladná jistota bývalé členky Společenstva jen přilila olej do ohně Esperanzina hněvu. „A? Máme snad svým lidem říct, aby si v klidu sedli a čekali na vlastní konec? Co je tohle za plán?“

Akaarovi poklesla ramena. „V zásadě s vámi souhlasím, slečno Piñierová. Ale zkrátka nemáme zdroje. Všechny civilní lodě, které dokázaly uniknout, to už udělaly, a veškerá ozbrojená plavidla a jejich posádky byly převeleny, aby posloužily při obraně vnitřních soustav.“

Bacco vzhlédla. „O kolik životů jsme dosud přišli, admirále?“ zeptala se Akaara. Dala průchod hněvu, aby ji neovládlo zoufalství. „Víme to vůbec?“

Admirál vypadal zahanbeně. „Nějaké odhady máme.“

„Kolik?“

„Od prvního borgského útoku?“ odpověděl otázkou.

„Ano,“ přikývla Bacco. „Od začátku.“

„Včetně planet mimo Federaci… asi třicet miliard.“

Tak velkou cifru si Bacco stěží dokázala představit. Třicet miliard bylo příliš i na statistiku; strašlivá abstraktní hodnota kosmického měřítka. „Může Hvězdná flotila sestavit dost lodí, které by se borgské armádě postavily?“

„Tak snadné to není, paní prezidentko,“ odvětil Akaar. „Nepřítel nedisponuje izolovanými jednotkami, s nimiž bychom se mohli střetnout. Borgové se rozprchli tisíci směry. Zorganizovali jsme Hvězdnou flotilu, aby chránila centrální systémy. Borgové však naneštěstí vyslali dost lodí, aby mohli napadnout všechny světy naráz.“ Sklopil oči. „Bohužel pro tuto situaci žádný obranný plán nemáme a těžko nějaký utvoříme.“

Bacco zaměřila svůj unavený pohled na Sedmou a řekla: „Můžete mi poskytnout nějakou strategickou či taktickou radu?“

„Naše možnosti jsou omezené,“ řekla Sedmá. „Nebyla jsem schopná pomoci Hvězdné flotile lokalizovat krychli nesoucí borgskou královnu, čímž se snížila naše schopnost zahájit soustředěný protiútok. Naštěstí žádná z lodí borgské armády nevykazuje absorpční vlastnosti obří krychle, s níž jsme se střetli minulý rok. To napovídá, že mise lodi Enterprise zastavit asimilované plavidlo Einstein proběhla úspěšně.“

Piñierová se na Sedmou kysele ušklíbla. „To je dobře,“ řekla. „Jinak by nám Borgové mohli snad i ublížit.“ Jízlivá poznámka si vysloužila od Sedmé mrazivý pohled.

Bacco vrhla zamračený pohled na Akaara. „Admirále, máte nějaké novinky kromě zkázy Federace, jak ji známe?“

„Ano, paní prezidentko,“ odpověděl. „Obnovili jsme spojení s Enterprise a Aventine. Když borgská armáda zaútočila, vydaly se na průzkumnou misi do kvadrantu Delta. Vrátily se a hlásí, že všechny subprostorové tunely zkolabovaly. Admirál Jellico jim právě zadává nové rozkazy.“

Při těch slovech se Bacco naklonila dopředu. „Můžete za mě předat zprávu kapitánu Picardovi?“

„Jistě, paní prezidentko.“

„Povězte mu, že pokud má nějaký nápad, jak Borgy zastavit, bez ohledu na to, co by kvůli tomu musel udělat, má ode mě bezvýhradné pověření tak učinit. Pokud by při tom měl porušit veškerá nařízení Flotily i zákony Federace, budiž. Jakmile se prach usadí a pokud tu ještě budeme, může počítat s plnou milostí pro sebe i svou posádku a nebudu se na nic ptát. Totéž platí pro každého, kdo s ním bude spolupracovat. Je to jasné, admirále?“

Akaar krátce přikývl. „Naprosto, paní prezidentko.“

„Pak jen doufejme, že má Picard v rukávu ještě nějaký další zázrak. Bez něj je to zřejmě konečná.“

6

„Pravdou je, kapitáni, že Hvězdná flotila už žádný plán nemá.“

Picard si nepamatoval, že by Edward Jellico vypadal někdy tak staře. Během posledních pár měsíců, kdy se vyšvihl do nejvyššího úřadu Flotily, vypadal, jako by zestárl o celá desetiletí. Jeho bílé vlasy prořídly a vrásky v obličeji se prohloubily v brázdy vyryté nekončícími úzkostmi spjatými s velením. Picarda však znepokojovalo, že s Jellicem soucítí, protože se s jeho pocity ztotožňuje. Jean-Luc stál v pracovně kapitánky o více než polovinu let mladší, než byl on sám, a cítil se jako relikvie dávno minulých časů.

Kapitán Dax se otázala: „Admirále, znamená to, že Flotila pro nás nemá žádné nové rozkazy?“

„Ne, pokud někdo z vás nemá dobrý nápad,“ opáčil Jellico.

Oba kapitáni si nad Ezriiným stolem vyměnili významné pohledy. Picard se obrátil zpět k Jellicovu obrazu na monitoru a řekl: „Stále zvažujeme možnosti.“

Dax jej přerušila: „Máme zamířit k Zemi, pane?“

Jellico zavrtěl hlavou. „Nestihli byste to včas. Jste čtyři dny odtud. Borgové sem dorazí za dvanáct hodin.“

„Přesto, pane,“ pokračovala Dax, „mi má hlavní inženýrka sdělila, že dokáže náš prototyp proudového pohonu uvést do chodu během hodiny. Máme možnost Borgy u Země dohnat.“

Jellico pozvedl ruku a odpověděl: „Jedna loď navíc nic nezmění, kapitáne. Už na tom nesejde.“

Picard se snažil zakrýt zlost, ale tón vlastního hlasu jej prozradil. „Admirále, Flotila válku jistě zatím nevzdala, že?“

„Jistěže ne, Jean-Lucu. Přeposlali jsme schémata pro transfázová torpéda všem lodím a základnám a předali jsme je i Klingonům.“ Dax nervózně pohlédla na Picarda, zatímco Jellico mluvil dál: „Možná je to trochu pozdě, ale bez boje se nevzdáme.“

„Admirále,“ promluvila Dax, „není to nebezpečné posílat schémata subprostorem, když je v oblasti tolik borgských lodí? Co když je zachytí a rozluští?“

Jellico se zamračil a sevřel rty tak silně, až téměř zmizely.

„V současnou chvíli přijatelné riziko,“ přiznal. „Nechtěl jsem to udělat, natož tímto způsobem… ale teď by se zdrženlivost rovnala kapitulaci. Vydal jsem rozkaz rušící bezpečnostní nařízení admirála Nechayevové. Pokud vše selže, nelze vinit nikoho kromě mě.“

Taková míra pokory přicházející od Jellica Picarda zarazila. Netušil, zda za to mohlo jeho postoupení na vrchol kariérního žebříčku, kde se konečně dokázal uvolnit, anebo současná krize odhalila v jeho osobnosti lidštější stránku.

„Admirále,“ řekl, „s vaším dovolením bych vzal Enterprise a Aventine zpět do mlhoviny pátrat po trosečnících z expedičního sboru. Máme potvrzeno, že polovina posádky Voyageru je stále naživu; mohou tam být i další.“

Jellico přikývl. „Jak je libo, kapitáne. Pokračujte dle svého uvážení. Ale ujistěte se, že máte připravena zadní vrátka.“

Picarda opět zarazila admirálova nezvykle pesimistická slova. „Zadní vrátka?“

„Jean-Lucu, pokud Země padne…“ Jellicovi při vlastních slovech vyschlo v hrdle; po chvíli pokračoval: „Pokud Země padne, válka skončí. Boje možná budou pokračovat několik dalších týdnů, ale Federace přestane existovat. Pokud k tomu dojde, vezměte svou loď a všechny, které dokážete unést, a pokuste se dostat do bezpečí. Nesnažte se o žádnou donkichotskou misi. Zachraňte svou loď i posádku.“ Do očí mu sedla melancholie. „Zkrátka a dobře – neobětujte se kvůli marnému pokusu, Jean-Lucu.“ Jedno mrknutí, a sentiment byl pryč. Pak dodal: „Přejte nám štěstí, kapitáni. Šťastnou cestu i vám oběma. Velení Flotily konec.“

Jellicovu tvář na monitoru vystřídal emblém Federace. Dax vypnula obrazovku a vzdychla. „Dobře, takže z velení žádná řeč na povzbuzení morálky nepřijde.“ Vstala a zamířila k replikátoru. „Dám si raktajino. Vy?“

„Čaj, Earl Grey, horký,“ odpověděl Picard.

Otočila se k replikátoru a řekla: „Raktajino, horké, s cukrem a čaj Earl Grey, horký.“ Nápoje se zhmotnily ve víru zlatavé záře a tichého šumu. Jakmile stroj dokončil úkol, sebrala nápoje z výklenku a čaj podala Picardovi.

Ten usrkl a vychutnal si jeho hořkou příchuť. „Díky.“

„Není zač.“ Usadila se v křesle a usrkla klingonského kofeinového zázraku. „Vaší pracovny je mi líto.“

„Ne tolik jako mně,“ opáčil Picard. Znovu usrkl čaje a dodal: „Měli bychom se do mlhoviny vydat co nejdříve.“

Dax přikývla. „Dobře, ale nemyslím si, že kromě posádky Voyageru najdeme nějaké další trosečníky.“

„Možná ne,“ zamumlal Picard, který jako by si náhle uvědomil cosi nového – odlišného – probleskujícího mezi jeho myšlenkami jako maják v temnotě mrzkého bytí. „Ale měli bychom se na cestu vydat brzy. Něco tam je, a já musím vědět co.“

Dax potřásla hlavou. „Když musíte… Já mám jen pocit, že se schováváme, když všichni ostatní bojují o život.“

„Schováváme se?“ podivil se Picard.

Vyvolala si hvězdnou mapu blízkého okolí doplněnou o taktické údaje o rozmístění borgské flotily v nejbližších sektorech. Ukázala na Azurovou mlhovinu a řekla: „Tohle je naše oko bouře, Jean-Lucu. Všechny borgské lodě se od něj vzdalují. Jde o nejbezpečnější místo ve známém vesmíru.“

Pohlédl na hvězdnou mapu a přikývl. „Pravda. Takže jde o dokonalé místo, odkud naplánovat další krok.“

„Netušila jsem, že máme v plánu nějaký další krok,“ podivila se.

Pocit, že jej cosi táhne zpět do mlhoviny, zintenzivněl. „Nemáme, alespoň zatím ne. Mám ale tušení, že se to brzy změní.“

7

Riker se procházel ztemnělými chodbami a připadal si jako duch strašící na vlastní lodi. Dvě hodiny po návratu do prostoru Federace zůstávala většina sekcí Titanu bez hlavního zdroje energie. Můstek a hlavní počítač opět fungovaly, ostatní jen sporadicky.

Zabočil za roh a málem vrazil do skupinky oděné ve skafandrech a musel ustoupit technickému oddílu, který spěchal napravit další rutinní krizi. Nejinak tomu bylo celou cestu z můstku z jedné paluby na druhou, z jednoho žebříku na jiný, kde Riker potkával čím dál víc podobných freneticky pracujících hloučků techniků.

Dnešek je testem pro nás všechny, pomyslel si.

„Ra-Havreii kapitánu Rikerovi,“ ozval se zvučný hlas hlavního inženýra tlumený Rikerovým komunikátorem.

Riker poodstoupil ke kraji chodby a zastavil se. „Rád vás slyším. Funguje už komunikace na celé lodi?“

„Ne, pane,“ odpověděl Ra-Havreii. „Mluvím s vámi z raketoplánu Gillespie. Momentálně veškerou lodní komunikaci přesměrováváme přes přijímače v raketoplánech.“

„Dobrý nápad,“ pochválil ho Riker. „Můžeme je použít k vyslání zprávy pro velení?“

Ra-Havreii odpověděl: „Ještě ne, ale brzy ano. Posiluji jejich komunikační systém na delší dosah. Předpokládám, že vše dokončím během pár minut. Ale kvůli tomu nevolám, pane.“

Riker poodstoupil do malé slepé uličky, aby měl soukromí, a zeptal se: „O co jde?“

„V řadě důležitých systémů jsme utrpěli závažná poškození, kapitáne. Bez hlavního zdroje nemůžeme replikovat nové součástky, bez kterých naopak nedokážeme spustit hlavní zdroj energie. Potřebuji od vás povolení ke sběru nezbytných komponentů v okolí, pane.“

Rikerovi chvíli trvalo, než pochopil význam Ra-Havreiiova kulantního sdělení. „Chcete sbírat na zničených lodích v mlhovině,“ řekl Riker a chápavě přikývl.

„Ano, pane. Vím, že je to tak trochu hyenismus, ale ty součástky potřebujeme. Otevřeli jsme vrata hangáru manuálně a Armstrong, Holliday a Ellington jsou připraveny k záchranným operacím, čekají jen na váš rozkaz, pane.“

Rikerovi se sice plundrování čerstvého hřbitova příčilo, chápal však šéfinženýrovo stanovisko. Bylo to naprosto nezbytné. „Máte svolení. Udělejte, co je nutné, a podejte mi hlášení.“

„Rozkaz. Ra-Havreii konec.“ Sotva slyšitelné pípnutí ukončilo jejich spojení.

Riker vyšel ze slepé uličky zpět do chodby, zabočil vlevo a pokračoval ke svému cíli.

Přede dveřmi, k nimž mířil, stály na hlídce dvě strážkyně bezpečnosti; přistoupil k nim. Po levé straně stála mladší vyšší poddůstojnice Antillea, gnalishská fejjimaera. Kromě toho, že připomínala dvounohého leguána lidského vzrůstu, její postavě dominovala vzpřímená ploutev na olivově zbarvené šupinaté hlavě.

Na opačné straně stála poručík Pava Ek’Noor sh’Aqabaa, sošná a krásná andorianská shen, jejíž modrý obličej rámovaly splývavé bílé vlasy. Křehce na ní vypadala pouze tykadla, Riker by však litoval každého, kdo by se jich bez dovolení byť jen dotkl.

Když došel ke dveřím, pohlédl na sh’Aqabau. „Potíže, poručíku?“

„Žádné, pane,“ odpověděla.

Riker přikývl. „Dobře. Popovídám si s ní.“

Bezpečnostním kódem odemkl kajutu pro hosty. Dveře se před ním otevřely a kapitán vstoupil.

Jakmile stál dostatečně daleko uvnitř pokoje, dveře se se zasyčením zavřely a tichý výmluvný zvuk ho ujistil, že se opět zamkly. Na okamžik se zastavil, aby si jeho oči zvykly na ztemnělé osvětlení okolo něj. Obklopovalo ho modrozelené zabarvení a Riker si uvědomil, že veškeré umělé osvětlení někdo vypnul. Jediné zdejší světlo pocházelo z Azurové mlhoviny, již mohl spatřit za řadou oblých oken, která se táhla podél šikmého stropu pokoje. Před nimi zahlédl siluetu nejnovějšího hosta Titanu, Eriky Hernandezové.

Nepodívala se na něj, pouze klidně a zdvořile pronesla: „Neobtěžujte se s klepáním, kapitáne. Pojďte rovnou dál.“

Zjevné faux pas v něm vyvolalo rozpaky, zároveň se však snažil být před touto nezvyklou cizinkou, která se bez ohlášení ocitla na jeho můstku, mírně ostražitý. Pravda, jemu i jeho posádce prokázala velkou laskavost, přesto se mu nechtělo začít jí hned zcela důvěřovat. Předstíral nevázanost a pomalu přistoupil blíž k oknu i k ní. „Teď, když má posádka pracuje na opravách, myslím, že nastal čas si promluvit.“

„Nelze nesouhlasit,“ odvětila Hernandezová.

Za okny nedaleko od nich jeden z raketoplánů proplouval vířící kobaltovou mlhou a zachycoval tažným paprskem kusy trosek hvězdných lodí. „Nerad to říkám, ale museli jsme se uchýlit ke sbírání trosek,“ vysvětlil Riker.

„Nemusíte se omlouvat,“ řekla Hernandezová. „Tam venku je to jen odpad. To tady uvnitř jde o přežití. Takový je holt život. Pokud by se to stalo mé lodi, udělala bych totéž.“

Riker si odkašlal. „Když už jsme u toho, povězte mi o své lodi,“ nadhodil. Ukázal k pohovce pod okny a zeptal se: „Můžeme se posadit?“

„Jistě.“ Sedla si na kraj gauče a Riker na opačný. Zeptala se: „Co potřebujete vědět?“

„Říkala jste, že vaší lodí byla Columbia,“ začal Riker. „Měla jste na mysli pozemskou hvězdnou loď z dvaadvacátého století?“

Hernandezová přikývla, pobavená stylem Rikerovy otázky. „Ano, NX-02.“

„Ta se ale ztratila před více než dvěma sty lety,“ opáčil Riker. „A podle našich záznamů měla její kapitánka kolem čtyřicítky. Na to vypadáte příliš mladě.“

Rozzářila se a široce usmála. „Trochu jsem na sobě zapracovala,“ pronesla a šibalsky pozvedla obočí.

„Očividně,“ oplatil jí Riker úsměv. „Hvězdná flotila také objevila vrak Columbie v kvadrantu Gama přes sedmdesát tisíc světelných let odtud, a dokonce ještě dál od místa, kde jsme vás našli.“

Vzdychla. „Ano, to vím. Když se v roce dva tisíce sto šedesát osm slunce Erigolu proměnilo v supernovu a vytvořilo tuto mlhovinu, Caeliarové uprchli ve svých městských lodích. Většina nepřežila. Byla jsem v hlavním městě, to sice uniklo, ale skončilo několik set let v minulosti. Má loď zůstala v soudobé přítomnosti a vplula do jiného subprostorového tunelu; byla vržena napříč Galaxií a mou posádku zřejmě spálilo záření uvnitř.“

Riker se chystal položit další otázku, ona jej však přerušila. „Proč ten výslech, kapitáne? Nemůžete mi prostě odebrat vzorek DNA a zjistit si, jestli jsem tou, kterou tvrdím, že jsem?“

„To jsem už udělal,“ prozradil jí. „Má hlavní sestra odebrala stopy vaší DNA z konzolí, kterých jste se na můstku dotkla, a z několika vlasů, které jsme našli na podlaze. Už vím, že jste skutečně Erika Hernandezová, ale to, jak jste proměnila fázer poručíka Rriarra v prach, když jste vstoupila na palubu, mi napovídá, že se ve vás skrývá i něco víc. Chci se dovědět podrobnosti o vaší minulosti, abych pochopil, proč jste nám pomohla utéct.“

Opět nasadila svůj odzbrojující úsměv. „Mohl jste se zeptat.“

„A kam by se pak poděla všechna zábava?“

Několik sekund se smáli, pak Hernandezová odvrátila pohled a zvážněla. „Opravdu chcete vědět, proč jsem vám pomohla? Pravdou je, že žádný důvod nemám. Přála jsem si od Caeliarů utéct od chvíle, kdy mi řekli, že nesmím odejít. Strávila jsem posledních několik set let výčitkami, že jsem opustila všechny, které jsem měla chránit. Konvoj, co napadli Romulané… svou posádku… Zemi… přátele ve vyhnanství.“ Hernandezová se na pár vteřin ponořila do sebe a Riker ji chvíli nechal přemítat.

Pak pokračovala: „Nicméně když Caeliarové uvěznili vaše lidi, jako bych se najednou dívala sama na sebe. Pak jsem spatřila ty černé krychle ničící vaši flotilu, a vzpomněla si, jak moc jsem si přála být na Zemi, když na ni v mé době útočili Romulané. Došlo mi, že se budete cítit podobně.“ Vzhlédla k němu a ve tváři se jí zračil hluboký smutek. „Moc mě mrzí, že jsem nedokázala zachránit váš výsadek. Zvlášť vaši manželku. Ale jinak to nešlo.“

„Nebyla to vaše vina,“ uklidnil ji a myslel to upřímně. „To já se tak rozhodl. Nemusíte se omlouvat za nic.“ Váhal, zda se zeptat na to, co jej tížilo nejvíc, svou touhu však nedokázal potlačit. „Můžete mi říct… jestli je Deanna v pořádku?“

„Předstírala, že je, ale všimla jsem si známek, které vypovídaly o bolestech, a když jsem ještě naslouchala Caeliarům, slyšela jsem je říkat, že potřebuje lékařskou pomoc.“

Riker sevřel pravou pěst levou dlaní a snažil se soustředit na klid, který mu v duši zbyl. Hernandezová sklopila oči k zemi ve snaze vyhnout se jeho emocionální bouři. Řekla: „Je mi líto, že nemám lepší zprávy.“

„V pořádku,“ řekl a na okamžik přitiskl dlaň k ústům. „Ještě jedna otázka: Pokud jste dokázala otevřít tunel a přivést nás sem, jak to, že jste nás nevzala zpět na Zemi?“

„Protože já nevytvořila tunel, kterým jsme cestovali,“ vysvětlila. „Jen jsem jej rozšířila posílením stroje, který jej vytváří. Pokud bychom se pokusili otevřít nový, Caeliarové by to zachytili a uzavřeli ho. Takže jsem neměla na výběr: buď tohle, anebo nic.“

„Dobrá,“ přikývl Riker. „Děkuji vám za trpělivost, kapitáne.“

„Bylo mi potěšením,“ odpověděla. Zamířil k východu, ale otočil se zpět, jakmile na něj promluvila. „Když jste teď volní, jaký máte plán?“ zeptala se.

Posmutněle se usmál. „Plánuji zavolat o pomoc.“

*

Jean-Luc Picard se vrátil zpět na můstek Enterprise v očekávání novinek o opravách na lodi. Namísto toho vstal Worf z velitelského křesla a řekl: „Kapitáne, volají nás.“

„Kdo? Aventine?“ Picard přemýšlel, co se asi mohlo během pár minut, co opustil loď kapitána Dax, stát.

Worf přenechal křeslo uprostřed Picardovi a odpověděl s nezvyklým úsměvem: „Ne, pane, Titan.“

Jméno lodi stačilo, aby Picard na svého prvního důstojníka vrhl nechápavý pohled. Titan měl být tisíce světelných let daleko, celé měsíce od Federace. „Odkud vysílají, jedničko?“

„Z místa přímo před námi. Z Azurové mlhoviny.“

„Máme obraz?“

„Ano.“

Picard vstal a urovnal si uniformu. „Pak nás spojte, pane Worfe.“

Hlavní obrazovkou problikly mdlé barvy a reproduktory naplnilo kolísavé pískání a chrčení. Pak se signál proměnil na nestálý obraz doprovázený lehce zkomoleným zvukem a Picard rozeznal zmožený obličej svého starého přítele a někdejšího prvního důstojníka Williama Rikera. „Kapitáne Picarde?“

„Ano, kapitáne,“ odpověděl Picard neschopný potlačit lehký úsměv. „Rád vás zase vidím.“

Riker úsměv opětoval. „Nápodobně, kapitáne. Přál bych si, aby to bylo za lepších okolností.“ Pokývl někomu mimo obrazovku a pokračoval: „Jsme hodně potlučení. Mí lidé sbírají součástky z mlhoviny, ale pokud nám můžete pomoci, byli bychom vděční.“

„Myslím, že něco zařídit půjde,“ řekl Picard. Koutkem oka zachytil Worfovo souhlasné přikývnutí. „Spolu s Aventine míříme zpět do mlhoviny. Objevili vaši lidé během sběru součástek nějaké trosečníky?“

Riker se zamračil a řekl: „Pouze na Voyageru, ale ti odmítli loď opustit nebo se nechat odvézt. Dělají teď totéž co my – hledají náhradní díly. Na rozdíl od nás musí přestavět celé warpové motory, jádro i svorky.“ Zavrtěl hlavou. „Musíte obdivovat jejich kuráž.“

„Bezpochyby,“ přikývl Picard. „Wille… nemyslete si, že vás nevidím rád, ale váš přílet jsme nečekali. Kde se Titan vzal v Azurové mlhovině?“

Riker při Picardově otázce unaveně vzdychl. „Je to trochu dlouhý příběh,“ odpověděl. „Potřebujete úplné vysvětlení?“

„Obávám se, že na to čas nemáme,“ řekl Picard. „Sumarizaci?“

Riker přikývl a pozvedl obočí lehkým pobavením. „Ve zkratce. Sledovali jsme energetické pulzy, o kterých jsme si mysleli, že nás zavedou k borgskému zařízení. Namísto toho jsme objevili dosti mocný samotářský druh – Caeliary, a ti nás uvěznili. Naše spoluvězeňkyně nám pomohla uniknout subprostorovým tunelem, ale musel jsem opustit svůj výsadek.“

Při zmínce o subprostorovém tunelu Picardova pozornost zbystřila. Neuvažoval racionálně, ale pouze na základě vnitřního pocitu, intuice; byl přesvědčený, že cizí vědomí, které nedávno zachytil, muselo nějak souviset s náhlým příletem Titanu do mlhoviny. Zeptal se: „Kapitáne, ta vaše spoluvězeňkyně… neunikla náhodou s vámi na Titanu?“

„Popravdě řečeno, ano,“ přiznal Riker.

Picard na okamžik přerušil oční kontakt, jeho tušení bylo zjevně správné. Načasování obou událostí nemohla být úplná náhoda. Riker pokračoval v rozhovoru otázkou: „Proč se ptáte?“

„Ze zvědavosti,“ zalhal Picard. „Doletíme k vám přibližně za hodinu. Pokud to bude možné, ať váš hlavní inženýr připraví soupis součástek či personálu, které nutně potřebuje.“

„Zařídím to,“ slíbil Riker vyčerpaně. „Budeme se na váš přílet těšit. Titan konec.“ Spojení se přerušilo a na hlavní obrazovce Enterprise se opět objevila vzdálená skvrna mlhoviny uprostřed hvězdnaté oblohy.

Picard se vrátil ke křeslu a posadil se. Worf zaujal místo po kapitánově pravici. „Pane Worfe, prosím, kontaktujte kapitánku Dax. Dejte jí vědět, že bych byl rád, kdyby se spolu s komandérem Bowersem přenesli k nám, až kapitána Rikera přivítáme na palubě.“

„Rozkaz,“ řekl Worf.

Kapitán dodal: „A uvědomte komandéra Kadohatu, aby společně s Aventine zreplikovala pro Titan náhradní díly a sestavila záchranné týmy.“

„Už to udělala, pane.“

„Výborně, výborně.“ Z křesla měl Picard přímý nestíněný výhled otevřenými dveřmi do své potemnělé pracovny, jež se změnila v jeskyni spálenou na uhel. Pokývl ke svému spálenému útočišti a ještě dodal: „Chtěl bych nechat ty dveře zavřít, pane Worfe.“

Worf se zachmuřeně ke dveřím otočil. „Zkoušeli jsme to, pane. Vnitřní přepážku ale zdeformoval výboj plazmy. Dveře jsou zaseknuté.“

Picarda přepadl náhlý nával iracionálního hněvu, který nedokázal ovládnout: „Prostě to nějak udělejte, jedničko!“

V rozpacích nad vlastním výbuchem vstal a zamířil k zadnímu turbovýtahu. „Můstek je váš.“ Při odchodu na sobě cítil oči všech členů posádky můstku. Dveře výtahu se zavřely a zajistily mu v kabině osamělý úkryt.

„Paluba osm,“ nařídil.

Turbovýtahu trval sestup o sedm pater necelých deset sekund. Dveře se rozestoupily s tichým zasyčením. Picard rázně vykročil a byl rád, že cestou do bezpečí kajuty nikoho nepotkal.

Lehkým, opatrným krokem prošel obývacím pokojem a nakoukl do ložnice, kde uviděl Beverly spát. Pohlédl na hodiny – bylo krátce před pátou ranní – a přál si, aby si mohl dopřát luxus spánku. Na něj teď ale není čas. Potmě se svlékl, odkopl boty k okraji postele a odhodil potem nasáklou a bojem zkoušenou uniformu do kouta; zrecykluje ji později, až se Beverly nebude snažit odpočívat.

Vysvlečený donaha doklopýtal do koupelny a zavřel se uvnitř. Osvětlení pomalu nabylo na intenzitě a připadalo mu, jako by mu postupně odhalovalo jeho samotného coby cizí postavu vynořující se ze stínů. Pod očima se mu z únavy tvořily kruhy, tmavší, než jaké na své tváři kdy viděl. Kdesi pod maskou let, která na něj ze zrcadla hleděla, vykukoval mladší muž, jakého si pamatoval z ne tak dávné doby.

Tichým hlasem nařídil počítači: „Sprchu, čtyřicet šest stupňů Celsia.“ Uvnitř sprchového koutu zaplavil malý výklenek silný proud horké vody a pára. Ve stropě začaly pracovat ventilátory nasávající vlhkost.

Picard vstoupil do sprchy a sklonil hlavu pod příjemně horké mrholení. Kdybych tady jen mohl zůstat. Když zavřel oči, stále před očima viděl zuhelnatělé přepážky a sežehnutou podlahu své pracovny. Potřásl hlavou, aby zahnal vzpomínku, která jej znepokojovala.

Soustředil mysl na přítomnost kohosi jiného. Nebyl jako Borgové, jež často slýchával. Tam, kde Společenstvo bývalo hlasitou změtí, zde Picarda oblažoval jemný šepot a svou něžností si jej podmanil.

Zatímco Enterprise pokračovala vstříc Titanu, uvědomil si s určitostí jednu věc: Ať už tato nová inteligence byla čímkoli, mířil do její náruče.

8

4527 př. n. l.

„Zvedá se vítr,“ prohlásil Pembleton s ostražitým pohledem obráceným ke kovově šedé obloze. On i zbylí trosečníci se v těsném objetí choulili u táborového ohně ve snaze ochránit se před mrazivým větrem. „Vypadá to na další sníh.“

„Zdejší bohové nás nenávidí,“ zamumlal Crichlow. „To je ono.“

Trosky Mantilisu opustili před týdnem; tábor rozbili poblíž pobřeží pod městem. Za tu dobu napadlo minimálně šedesát centimetrů sněhu. Teploty den za dnem klesaly a fjord, po kterém původně pluly kry, nyní zcela zamrzl. Strádání jim navíc zhoršovaly krátící se dny. Zakrátko slunce přestane vycházet úplně a oni se ponoří do nepřetržité noci trvající celé měsíce.

Kolem drobné, vyhublé zdechliny hlodavce praskaly plameny. Zvíře bylo napíchnuté na rožeň z kovu, který sebrali z trosek, a ten položili na větve ve tvaru Y. Voda vypařující se z páleného dřeva syčela ven a jedno z polen s ostrým lupnutím podélně prasklo. Vůně opékaného masa svírala Pembletonův žaludek, prahnul po jídle, teď však nebyl na řadě. Každý druhý pokrm vyhradili Kioně Thayerové, která si potřebovala udržet sílu, ubránit se infekci a posílit hojení, aby bylo zraněné chodidlo brzy schopné chůze.

Mazzetti, z něhož se de facto stal kuchař, otočil hlodavce opékaného na rožni o další čtvrt otáčky. „Téměř hotovo,“ sdělil Thayerové, která jen přikývla.

Ostrý vítr rozvibroval napjaté provazy jejich přístřešku. Graylock pohlédl na opotřebené lano spletené z kovu, látky a mikrovlákna. Pak se s hořkým výrazem ve tváři otočil k ohni a poškrábal se na lehce zarostlé tváři. „Potřebujeme silnější, než napadne další sníh,“ pronesl.

Trojice vojínů svorně zaúpěla a Steinhauer odmítavě svěsil hlavu. Hlavní inženýr je denně posílal na túry po svahu, aby sebrali všechno, co dokázali z trosek Mantilisu odnést. V řídkém vzduchu a silné gravitaci této planety by to byl úmorný úkol i za pěkného počasí.

Crichlow vzdychl, zamračil se a zavrtěl hlavou. „Správně, chlapi. Čas na další výlet na odpadkovou horu.“

„Steinhauere, než vyrazíme, zkontrolujte pasti,“ nařídil Pembleton. K oběma důstojníkům pronesl: „Práce bude rychlejší, když s nimi půjdu a pomůžu jim. Přežijete tu pár hodin bez nás?“

Thayerová si s cynickým úšklebkem odkašlala. „Jistě,“ řekla. „Užijeme si to tady. Možná se vydáme na led rybařit.“

Skrz cvakající zuby Mazzetti dodal: „A co ulovíme? Další jedovaté chaluhy?“

„Myslím, že nemluví vážně, Nicky,“ opáčil Crichlow.

Pembleton zmobilizoval veškerou svou vůli, aby vstal a vzdálil se od příjemného ohniště. „Vstávat, musíme jít. Dnes máme jen necelých devět hodin denního světla. Nepromarněme je.“ Sledoval, jak se vojíni loudají a lelkují, a popohnal je. „Jdeme, pánové. Máme práci, šup.“

Rozpohybovat muže bylo každý den to nejhorší. Jakmile už byli v pohybu, dokonce i když stoupali do kopce, šlo všechno hladce. Musel je jen přinutit překonat netečnost.

O dvě hodiny později se už pohybovali rytmickým, plahočivým husím pochodem po nejméně strmém svahu hory. Boty jim na tenké ledové krustě křupaly a nořily se téměř po kolena do vlhkého, těžkého sněhu pod ní. „Potřebujeme sněžnice,“ prohlásil Pembleton. „Umí někdo z vás vyrobit sněžnice?“

Ozval se Steinhauer: „Já to umím, seržante.“

„Považujte se za dobrovolníka, hned jak se vrátíme do tábora.“

„Jawohl, seržante.“

Crichlow, pochodující vpředu, pozvedl pěst a jednotka se zastavila. Ohlédl se na Pembletona, dva prsty si přiložil pod oči a udělal gesto ve tvaru V, pak ukázal na něco vzdáleného několik metrů vpravo od jejich pozice. Pembleton se musel soustředit, aby v ohromné záplavě sněhu rozeznal drobné detaily.

Pak to spatřil: čerstvé stopy. Zvířecí stezky.

Něco velkého. Možná i jedlého.

Graylock a jeho součástky a materiál budou muset počkat. Přístřešek nebyl dokonalý, další noc však ještě vydrží. Jídlo bylo závažnějším problémem, který se musí vyřešit co nejdříve.

Pembleton sejmul z ramene fázovou pušku a vzal ji do rukou. Všichni tři vojíni rovněž sáhli po zbraních a Pembletona napodobili; ten pušku odjistil. Řadou rychlých gest jim naznačil, aby se dali do pohybu a ve sněhu sledovali zvířecí stopy.

Crichlow zůstal vpředu a čtveřice vojáků se v zákrytu vydala za svou kořistí. Stezka vedla vzhůru podél zrádných říms horské stěny. Za hodinu bylo jasné, že se zvíře ukrývá v obrovské formaci rozeklaných, uhelně černých útesů.

„Steinhauere,“ šeptl Pembleton. „Skener.“

Vojín, jehož kdysi krátce střižené blonďaté vlasy nyní neupraveně trčely všemi směry v divokých chomáčcích, vytáhl ruční skener a aktivoval jej. Na Graylockův příkaz trosečníci šetřili svá zařízení i zbraně, jelikož nabíjení bylo ve slabém polárním slunci přinejmenším problematické. Tým měl za úkol se k vybavení vyžadujícímu energii uchýlit jen v naléhavých případech.

Vyhladovění se počítá jako naléhavý případ, rozhodl Pembleton.

Gesty rukou a mácháním paží nasměroval Steinhauer jednotku úzkou průrvou mezi útesy. Muži zapřeli své zbraně o ramena a prsty drželi milimetry od citlivých spouští. S každým krokem je Steinhauer navigoval ke stopám zvířecího života.

Pozvedl pěst a jednotka se zastavila.

Opět zkontroloval skener. Zvedl hlavu a rozhlédl se. Dvěma prsty ukázal na jednu stranu, pak na druhou. Steinhauer a Mazzetti vyrazili vpřed, Crichlow zůstal s Pembletonem.

Jak se čtveřice prodírala řadou nepravidelných zákrut, v nichž se vojáci vždy střídali na přední pozici, soutěska se zúžila. Pembleton zahnul za další roh a spatřil úzkou stezku vedoucí na malé prostranství. Nacházelo se uprostřed vysokého seskupení skal, které kolem nich čněly k popelavému nebi. Uprostřed se nacházela hromada okousaných kostí, napůl pohřbených ve zkrvaveném sněhu. Trvalo mu pouhý zlomek sekundy, než si uvědomil, že v této mrazivé pustině nejsou lovci, ale kořistí.

Otočil se, aby vydal rozkaz k ústupu. Pak uslyšel Mazzettiho křik. Skalní útesy naplnil pronikavý jekot automatické palby z fázové pušky. Utíkal zpět soutěskou, svaly ho pálily únavou z boje se silnou gravitací, plíce v řídkém horském vzduchu toužily po kyslíku. Klopýtl uzoučkou zákrutou a objevil Steinhauera, jak stojí opřený zády o kamenný blok a do průrev mezi zubatými kameny pálí plné salvy nabité plazmy. Celé jeho tělo se třáslo přemírou adrenalinu. O pár metrů dál, okolo Mazzettiho opuštěné pušky, byly na sněhu rozprsklé obrovské cákance krve. Rudé kusy vnitřností visící ze zubatých hran mezi útesy doprovázela souvislá skvrna táhnoucí se po skále – taková, jaká mohla vzniknout tažením zabitého člověka.

„Zastavte palbu!“ křikl Pembleton. Položil dlaň na hlaveň Steinhauerovy pušky a vojín s bezcílnou palbou přestal. „Vyveďte nás ven, vojíne.“

Steinhauer na něj vyděšeně pohlédl. „Nemůžeme přece Niccola nechat těm… těm věcem,“ vykoktal.

Pembleton vytáhl ze Steinhauerova opasku ruční skener, spustil jej a rychle hledal známky života. Pak přístroj vypnul a předal jej zpět vojínovi. „Mazzetti je mrtvý,“ řekl. „Odchod do tábora. To je rozkaz.“

Pembleton sebral mrtvému muži pušku a hnal oněmělé vojáky toutéž cestou ven ze soutěsky a dolů po úbočí hory. O jednoho člena chudší jednotka ustoupila do blížící se noci.

Graylock se bude muset obejít bez dalších náhradních dílů, rozhodl Pembleton. Protože pokud jsou predátoři této planety podobní těm na Zemi, zdaleka není konec.

Obával se, že nepotrvá dlouho a bude těm tvorům čelit znovu.

*

Hranice mezi bytím a nebytím byla pro caeliarské vyhnance neurčitá a nezřetelná. Lerxst již přišel o většinu své hmoty a fyzické vjemy nyní chápal jako abstraktní pojmy. Od chvíle, kdy přestal vnímat souvztažnost s materiálním světem, struktura či teplota pro něj ztratily význam. Pohyb se změnil v něco nepostřehnutelného. Tlak nevnímal, jelikož jeho bytost byla téměř zcela rozptýlena.

Skutečná pro něj zůstala jen emocionální rovina celku, společenství sdíleného se zbylými jedenácti Caeliary.

„Zdá se mi, jako by čas běžel rychleji,“ pravila Sedin, jejíž myšlenky se prolínaly s myšlenkami ostatních.

Souhlasili svorně, beze slov. Ghyllac dodal: „Už nedokážu rozlišit mezi světlem a tmou. Vše se mi proměnilo v soumrak.“

Felef, Meddex a Ashlok vyslali neverbální souhlas.

„Nevzpomínám si, co je soumrak,“ namítl Denblas a Celank i Liaudi se k němu přidali.

Záchvěvy obav přicházely od jejich nejmladších, nejméně rozhodných členů – Dyrrema, Naruse a jejich mluvčí, Yneth. „Bez přísunu energie nedokážeme zůstat nadále soudržní,“ pravila. „Naše myšlenky…“ Na delší dobu se odmlčela. „…nemají řád,“ dodala nakonec. „Uvadají.“

„Bez fyzické manifestace nemůžeme cestování po této planetě riskovat,“ řekl jí Lerxst. „Mimo Mantilis nám hrozí rozptýlení, jako bychom byli pouhý přírodní jev, vítr nebo příliv.“

Sedin odpověděla: „A pokud zůstaneme v Mantilisu, pohltí nás chaos, aniž bychom se z něj snažili vymanit.“ Telepaticky uchopila vědomí Yneth, Dyrrema a Naruse a začlenila je do svého spojení s celkem, pak pokračovala: „Musíme jednat, abychom zachránili příslušníky své civilizace.“

„Nemůžeme udělat nic,“ namítl Ghyllac. „Naše fyzická podstata je nyní příliš křehká na to, abychom využili přírodních zdrojů tohoto světa nebo se přemístili blíž slunečnímu záření na rovníku.“

Felef kontroval: „To není úplně přesné. V extrémních případech je tu vždycky splynutí.“

Skupinka se zachvěla nepříjemnými představami.

Liaudi se zvědavě zeptal: „Na základě čeho rozhodneme, kdo svou energii odevzdá celku? Obětují se silnější z nás, aby podpořili slabší? Anebo nařídíme, aby se nejslabší podřídili ostatním?“

„Nejlepší by bylo nechat výběr na emocemi nezatížené logice,“ prohlásil Meddex, „díky níž si vypočteme možnost dosažení nejvyššího stupně a trvání dobra při nejmenším počtu obětí.“

Ozval se Ashlok: „Už jsem takovou analýzu provedl. Navzdory logice jsou oběti zaměnitelné. Myslím, že lepší bude nechat se vést svědomím než nadvládou čísel.“

„Je to snad proto, že tě matematický rozsudek znepokojuje?“ zeptal se Celank. „Žádají snad od tebe čísla oběť?“

„Ne, nikoli jako od prvního,“ odpověděl Ashlok. „Jak naznačila Liaudi, mé výhrady pramení z povahy situace, která k nejpravděpodobnějšímu přežití vyžaduje obětování nejslabších ve prospěch těch, kteří vyžadují pomoc nejméně.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Star Trek: Volání osudu - Ztracené duše.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.