Toxický squat

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Hana Kavurová

Toxický squat – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno třem rozdílným lidem,
kteří mě vždy inspirovali k něčemu novému

Lindě,

Andělovi

a Klárce

Děkuji...

… své rodině za všechna odpuštění.

… Kessi za její příspěvek.

… diskuzi na jedné webové stránce, kde jsem také nacházela inspiraci. Lidi se tam do slova a do písmene vypíšou ze svých smutků, ale jejich žal pomalu upadne v zapomnění. Proto se snad nebudou zlobit, když tady i něco „svýho“ objeví.

… Jilopovi za každý zodpovězený dotaz.

… Střední odborné škole služeb Kavčí hory,
zvláště třídě S1. B, rok ukončení 2010.

Drogy mně do života vstoupily ve větší míře, než se možná zdá. Pomalu mi berou některé z mých lidí a narušují vzájemné vztahy. A právě proto tahle kniha vznikla.

Opravdu nechci, aby byla brána jako obhajoba drogového světa, ale měla by být varováním pro všechny, kteří se s drogami dostanou do styku. Lidé by si měli zapamatovat, že není hrdinství vzít si drogu, ale odmítnout ji... Protože to stejně nikam jinam než k hořkému konci nevede...

Zase, Už zase je to tady...

ŘÍKAJ, ŽE TO MUSÍ ZMIZET... Jak? Je to ve mně. V nás. Nejde se toho zbavit. Jde z toho strach. Beznaděj. A pak jen – konec.

Nejde zapomenout. Nemyslet na ty venku, kvůli kterým jsem tu. Ublížili mi. Zradili mě. Ale stejně jsou se mnou. Vždycky budou. Nezapomenu. A oni taky ne.

Chci se toho zbavit. Vrátit se tam. Domů... odkud mě vyhnali. Znovu? Ano, znovu a znovu... Nikdo si mě nevšímal. Nikdo mi nerozuměl. Nikdo mě neviděl. Učitelé, spolužáci, rodiče... Byla jsem sama. Tmavý, osamělý stín bloudící peklem. Našla jsem si novýho kamaráda. Pana Pervitina. Měla jsem ho ráda a on mě. Ale život ze mě vysál. Neuvědomovala jsem si to. A žila dál...

Pak pro mě přišel Očko.

„Žiješ dál, ale vidět nejsi. Droga tě udělá osamělou a neviditelnou. Pojď se mnou. Napravíme to. Vrátíme tě,“ řekl...

Nevěřila jsem. Utíkala jsem k rodičům. Řvala na ně. Neslyšeli. Vyběhla jsem ven a skočila pod auto. Nezastavilo, nevidělo...

Šla jsem sem. Žiju tu. Se stejnýma. Nezahlídnutelnýma. Rozumíme si. Učíme se žít. Znova se snažíme najít smysl života bez kamarádů. Je to těžký. Nevzdáme to! Pro koho?! Pro ty, co nás už jednou zavrhli? Ne, pro sebe! Páč jsme mladý. Máme právo začít ještě jednou. Pochopit. Sžít se s okolím... Až budeme připravený, čeká nás vysvobození. Návrat. Objevíme se. Ukážeme jim, že nejsme odepsaný. Něco dokážeme...

Aspoň tak to říkají oni. Ale chceme to my? Ne. My chceme smrt. Už jednou jsme si ji zvolili. Proč začínat znova, když pomalu přicházel spásnej konec? Život bez drog je na nic. Neumíme bez nich žít a ani nechceme. Myslíme furt na ně a vždycky budeme...

Ohledně mýho bytí

JSEM TU ASI DVA ROKY. Nevím to přesně. Čas tu dávno pozbyl významu. Počítají se tu jenom minuty od absťáku ke šlehu. A těch je nepočítaně. Každej den je takovej velkej absťák a už do konce života bude...

Je mi to jasný. A nejen mně... Páč všude a všechno tu smrdí našimi zhuntovanými těly, špinavým životem a naoko předstíraným úsilím, je nutný aspoň trochu se s tím sžít. Takovýmu smradu se člověk nikdy nepřizpůsobí... Adaptation isn’t possible... Ale nevšímám si toho. Nemluvím o tom. Náš squat je plnej přetvářky... Žijeme tu sice společně, ale každej sám. Ve svým vlastním světě, do kterýho se navzájem nepouštíme. Nikdy z něho nevycházíme. Je to výborně zaběhnutej stereotyp... Bereme se jako pohybující se těla. Nahý těla bez bázně a hany. Každej tady ví, jak na tom jsme, páč všichni jsme na tom stejně. Nemáme se před sebou za co stydět. Každej může jenom srovnávat a v duchu si říkat, že je na tom ještě relativně dobře.

Stejně se moc nepozorujeme. Všude okolo je tma. Žijeme ve tmě. Jako nějaká havěť. Nám to vyhovuje. Nemáme rádi, když na nás někdo zírá. Zírání je neslušný. Snažíme se bejt nad věcí, ale někde uvnitř, někde docela hluboko v sobě, víme, jak jsme hnusný. Hnusíme se sobě. A musíme se hnusit i ostatním. Ve tmě na tom nezáleží. Je to naše vítězství. Naše temný a milovaný vězení. Tady nám nikdo nemůže ublížit…

Nikdo se o nás nestará. Nikdo nás tu nedrží. Kromě našich zmatených myslí... Vymytých hlav, který už nevědí, že existuje něco jako realita. Žijeme v haluzi vlastní výroby. Trip místo světa... A když přece jenom procitneme, vracíme se tam, odkud jsme přišli. Vracíme se a ubližujeme těm, co nás odepsali. Neviděj nás. Ale i přesto se nás bojej. Maj kvůli nám špatný svědomí, a to je straší ve snech... Jen dealeři nás viděj. Je to symbióza. Dokonalý soužití. Lehkost a krása žití... Vždycky přijde vysvobození... Nakonec stejně vyprchá – tak jako všechno. A na nás dopadne vina.

Můžeme se litovat. Můžeme se nenávidět. Můžeme hlavou mlátit o zeď. Nic nepomůže. Můžeme jenom čekat, dokavaď to nevyprchá... Doufat, že příště už se to nestane... A během toho čekání nám nějaká dobrá duše dá na krk ceduli s nápisem „IDIOT“. Je to dobrý varování pro ostatní...

Jsme tu. Jo, jsme tu... Dobrovolně. I když spíme na zemi. Na špíně a ve smradu. Ale vybrali jsme si to.

Nestěžujeme si. Nemáme komu. Můžeme jen doufat... Doufat ve smrt. Páč jediný, co máme, je nenasytná pichna. A zejtra ji jdem ven ukojit!

Naše výlety. Naše útěky před realitou. Ty jsou jedinečný... Miluju ten pocit svobody... Vždycky mi všichni všechno zakazovali. Tohle nesmíš. Tohle nedělej. Na to nešahej. Na tohle se nekoukej. Samozřejmě mi zakazovali i fet, a to nejvíc ze všech těch možných zákazů, ale teď jim dokazuju, že ty jejich posraný zákazy dodržovat nemusím a můžu si dělat to, co chci já...

Každým dalším výletem cejtím, jak se vzdaluju, jako bych se už nikdy neměla vrátit zpátky mezi normální lidi. Nevadí mi to, páč si stejně nejsem jistá, jestli se vrátit chci. Než za mnou přišel pan Pervitin, byla jsem nic. Jedno velký Nic, který si myslelo, jak je svět spravedlivej. Snažila jsem se do něho zapadnout, ale nakonec se na to vybodla. Nechtěla jsem být jako ti obyčejný lidi. Lidi, který jsou znechucený už od rána. Ti, co se celej život honí jen za penězma. Ti, co se neuměj smát a jen se nervujou. Proto jsem byla ráda, když jsme se s panem Pervitinem setkali. On mi ukázal svůj vlastní barevnej svět, kde tyhle věci neexistujou. V perníkovým světě je jen neutuchající proud čirý energie... Nač spát, když noc je pro mě hezčí než den, ale o den nechci přijít?

Když se podívám zpátky, přesně do puntíku vím, proč jsem drogy začala brát. Musela jsem začít fetovat, abych našla samu sebe a lidi podobný mně. Abych si uvědomila, co chci v životě dělat, a co ne. Abych poznala sílu opravdovýho přátelství a lidi, který se jen tvářej jako kamarádi, prostě ze svýho života vykopla. Abych se naučila vidět všechno tak, jak to je… Jsem závisle nezávislá. Proč zastavovat svět, když je to teď super a konečně se všechno rozjíždí?

***

Zákazy. Sliby. Mrtvoly... Přes to všechno člověk jde, když se jedná o drogy. Dneska jsem taky šla. Abych dokázala, že zákazy dodržovat nemusím. Abych nedodržela těch tisíc slibů, co jsem dala všem okolo a hlavně sobě. Abych byla zase blíž k rakvi... A to všechno pro jeden zážitek. Do mrtě nádhernej zážitek. Ale už to není takový, jaký to bylo předtím... Dřív to bylo jako rána kladivem. Teď je to spíš potřeba, kterou nutně musím k životu mít. Je to návyk. Závislost. A na příjemnou závislost nejde jen tak zapomenout...

Výlet za panem Pervitinem

„JE JABLKO PŘIPRAVENÝ na pořádnou smažárnu?“ vzbudil mě někdy pozdě odpoledne Žora.

„Děláš si ze mě prdel?!“ Nevěřícně jsem vykoukla ze svý matrace. „Ne! Jablko není připravený. Jablko po ránu smaží jen, když má absťák. A drž hubu, sakra! Celej tenhle zablešenej squat nemusí vědět, že jdem zase ven.“

„No, tak si trochu pospěš. Protože já už se nemůžu dočkat, víš?“

Spíš měl absťák. Jeho vykulený zorničky mluvily za vše. A ruce se mu třásly jako k smrti vyděšený vrabčák. Žora je na heráku. A píchá si jako ten největší amatér. Taky na to vypadá... Dřív se mi líbil. Přitahoval mě... Ale teď ho lituju... Když se člověk podívá na to jeho propíchaný tělo a propadlej obličej, napadnou ho dvě slova... buď chudák, nebo prase...

Z hloubky svý ubohý postele jsem vyhrabala Feferóna. Svýho černýho potkana s bílým flekem na břiše. Vzala jsem si ho sem jako jedinou věc. Je to má vzpomínka na minulost. Ale na tu hezčí minulost...

Rodiče mi ho dali k narozeninám. Byl to pro mě mimořádně vzácnej dárek, protože jsem po něm toužila už hrozně dávno, a bylo hezký, že mi rodiče konečně dali něco, co jsem doopravdy chtěla. I když oni byli proti tomu mít doma krysu, jak sami říkali...

„Fuj! Jak můžeš líbat potkana?“ ptal se Žora se znechuceným výrazem ve tváři.

„Drž hubu! Co na tom jako je?!“ divila jsem se. Líbat svýho domácího mazlíčka je pro mě totiž úplně přirozený.

„Je to hnusnej potkan! Roznáší plno nemocí! Zabil miliony lidí! Necháváš ho tu samotnýho, bůhví čím už se nakazil!“

„Vždyť je v kleci! A i kdyby nebyl, tak by měl ten samej aids jako ty!“

„Hele, Anče, zmlkni! Seš prostě nechutný prase. A zvedni se, nebo na tebe seru!“ Kopnul do zdi a odešel do vedlejší místnosti.

Blbec! Takový lidi přímo miluju. Co nikdy neměli žádný zvíře, aby jim náhodou nezničilo nábytek. A ostatním ještě nadávaj, když se o ně pečlivě staraj. Ale Žora takovej nikdy nebyl... To s ním dělá háčko. Bortí mu jeho předtím dobrou osobnost.

„Běžte se hádat někam jinam! Já chci spát,“ ozývaly se hlasy z ostatních matrací. Některá hubená těla se začala zvedat. Nenávidím ranní pohled na spolunocležníky. Nesnáším to, jak jsou všichni úplně stejně vychrtlí. Jak maj v očích ten navlas stejnej otupělej výraz. A na každým je vidět, že hned po ránu myslí na jedno...

Ti starší se spíš než lidem podobaj mrtvolám. Všude na těle maj otevřený rány. Krvavý a hnisavý díry orámovaný podlitinama... Poránu se je snažej ošetřit. A podle jejich zoufalých výrazů jsem si domyslela, že to musí kurevsky bolet... Oni vlastně hnijou zaživa. Snažej si to ošetřit, ale pak si do toho klidně zase šlehnou. Hnijou vlastní vinou... Když jsem poprvý viděla takovou ránu u jednoho staršího toxíka, úplně mě to šokovalo. Do tý doby jsem si nepřipouštěla, že by byl člověk schopen dojít ve fetování takhle daleko. Dojít až k takový sebedestrukci, při který dovolí, aby mu části jeho vlastního těla hnily... Ale teď už vím, že jim nezáleží na těle, ale na tom, aby měli klid hlavně v sobě. Aby nemuseli trpět absťákama, páč si myslej, že je absťák může zabít... Po týhle události jsem si v duchu tvrdě umínila, že si nikdy nebudu píchat...

„Nikdy nedovolím, abych hnila,“ řekla jsem si pak... A to pro začátek musí stačit...

Nesnáším rána... Má rána jsou plná bolesti. Bolesti, která se po klidný noci zase ozve tak, jak to umí jen ona. Možná jednou umlkne. Ale pak o sobě dá vědět ještě ve větší míře než předtím. A ty už zacelený rány mi nedaj zapomenout. Zapomenout na má hnusná rána.

Zavřela jsem oči a vyběhla z ložnice poslepu. Občas jsem slyšela rozhořčený hlasy. Asi jsem na někoho omylem šlápla...

Zvykli jsme si týhle místnosti říkat ložnice, spí v ní nejvíc lidí. Ale doopravdy jako ložnice vůbec nevypadá.

Po polorozpadlý podlaze se válej matrace. Dostali jsme je sice nový, ale teď už jsou špinavý jako prase. Každej má právo jen na jednu matraci po celej svůj pobyt. Jsou špinavý, páč celej den nemáme nic jinýho na programu, než se na nich povalovat. My totiž jenom jíme, spíme a posloucháme kecy těch, co sem za náma chodí, a to všechno na matracích. Nic záživnějšího tu na práci nemáme. Máme rozjímat, prej...

Zdi, na kterých místy vykukujou cihly, jsou popsaný nejrůznějšími vzkazy, všemi možnými druhy písma, barev a obsahů. Většina z nich ale nedává smysl. Některý ani nejdou přečíst celý, jaká je na nich pořádná vrstva špíny, mísící se s krví a něčím, co připomíná zvratky a moč.

Nejvíc je ta špína vidět na oknech, přes který je nemožný dívat se ven – teda pokud tam jsou skla. Je na denním pořádku, že někdo při absťáku popadne židli a vymlátí s ní skleněný tabulky.

Jediný, co se mi tu líbí, je strop. Nikdo ho ještě neměl šanci zničit, teda až na lustr... Někdy, když mám dost všeho toho humusu okolo, tak koukám na strop. V noci se na něm promítají stíny stromů nebo lidí chodících venku. A přes den září až neuvěřitelně bíle. Dává mi to hrozně dobrej uklidňující pocit... Připadá mi to jako jinej svět. Skoro jako svět, ve kterým nežiju na okraji společnosti...

I když to tu všude profukuje, ať už skrz rozbitý okna nebo zbořený zdi, tak je tu pokaždý cejtit takovej divnej smrad. Je to něco mezi plesnivou čokoládou a hnijícím masem... Plesnivá čokoláda asi proto, že nám sem dřív nosili všelijaký jídla, abychom do sebe aspoň něco dostali, ale nikdo z nás se toho ani nedotkl. Teda kromě čokolády... Čokolády rozplývající se na jazyku. Ta její nevtíravá vůně a nenahraditelná chuť ji dělaj neodolatelnou... Ale to není pravej důvod, proč holdujeme čokoládě... Pravej důvod je ten, že jsme předčasně vyspěli a čokoláda nás částečně vrací tam, kde jsme něco vynechali. Tak to aspoň cejtím já. Je hezký jíst čokoládu... Je hezký, když hnijící maso jí čokoládu!

Nikdy jsem se se squatem plně nesžila. Z jeho prostředí a toho hnusnýho smradu cejtím, že sem vlastně vůbec nepatřím. Vím to! Teda spíš to nalhávám sama sobě. Kdybych sem nepatřila, tak tu teď nejsem...

Věřím tomu, že všechno na světě má svůj důvod. Nic není jen tak. Všechno je opodstatněný. Na nás jen je, abychom ty důvody nacházeli a snažili se s nimi srovnat...

„Pojď, Žoro, jdem. Zase se mi tu blbě dejchá.“

Bez váhání jsme se procpali mezerama v plotě a všechna svoje rozhodnutí nechali v tom plesnivým squatu. Ve městě už čekal náš dealer. On moc dobře ví, co se z nás stalo. Co z nás zbylo. Co z nás udělal. Ale je mu to jedno. Dělá jen svou práci. Nějak se živit musí. Obchod je obchod a my chceme fetovat. Je to naše věc. Nekecá nám do toho. Nechodí a nenabízí. Ví, že se vždycky najde někdo, kdo bude chtít. To je jasný...

Nakoupili jsme, ale neměli pichnu. Nedočkavě jsme ňákou hledali po kapsách. Pak nás to nasralo, sebrali jsme jednu, která ležela v parku. Všechny nemoci i smrt nám byly u prdele. Jsou to kraviny. A nezáleží na nich. Páč záleží jenom na jednom...

Zůstali jsme v parku. Tam nás rušit nikdo nebude. Na opuštěný lavičce Žora vytáhl nádobíčko. Byl krásnej teplej večer. Krásnej teplej večer na svobodě a na čerstvým vzduchu. Chtělo se mi jen tak koukat na hvězdy, co právě vycházely. A na měsíc...

„Když mi bylo jedenáct, zamávala jsem na měsíc,“ řekla jsem Žorovi, i když jsem skoro jistě věděla, že mě nevnímá. Měl plný ruce s vařením.

„Hm. A zamával ti nazpátek?“ odpověděl mi překvapivě Žora.

„Jasně že ne!“

„Tak proč o tom meleš?!“ Tohle je Žora. Věčně apatickej vůči všemu poetickýmu. Už v sobě nemá špetku představivosti, zvědavosti, taktu. Kdyby nemluvil, byl by stejně ledovej jako mrtvola.

„Ani nevím... Ale zdá se mi potřebný, abys o tom věděl... Páč já jsem si od toho slibovala strašně moc. Že zamávám na měsíc a můj dosavadní život se rázem změní. Chápeš? Je to prostě jako něco novýho, co jsi ještě nikdy nedělal a ani nikdo před tebou. A ty z toho máš dobrej pocit, seš přece ten první, co na to přišel a odvážil se to udělat... Posloucháš mě? Žoro?“

„Drž hubu, chvíli.“

Žora právě dovařil. A teď si hledal žílu, do který by si to mohl vrazit... Ale moc míst mu nezbývalo. Vždycky. Pokaždý. Znovu a znovu... mě dostanou ty jeho rány. Nemůžu si připustit to, že jeden z mých nejlepších kámošů uhnívá. Že s tím nehodlá nic dělat... Ale nic mu neříkám. Sama dělám ty věci, který ho pomalu, ale jistě zabíjej. Nemám právo mu do toho kecat...

Začínal bejt pěkně nasranej. Nervózně cvrnkal do pichny, aby se uvolnily vzduchový bublinky. Snažil se ji zabodnout do ruky, ale neprorazil ztvrdlou kůži.

„Už to bude... Tak dělej, ty krávo. Do prdele!“ Pořád si u toho mumlal. Pak se nasral totálně, vyhrnul kalhoty a surově ji tam vrazil. Fet v pichně se začal červeně barvit. Věděla jsem, že zasáhl. Podívala jsem se mu do očí. Všechno to napětí mu zmizelo z obličeje. Konečně jsem zase trochu viděla toho Žoru, kterýho si pamatuju, a ne tuhle oddělanou smažku.

Pomalu ke mně natáhl ruku a řekl: „Víš, že tě mám, Aničko, ze všech nejradši? Tys mě nikdy neopustila, nikdy jsi mě neurazila... Jsi prostě nejlepší.“

„Já tě mám taky moc ráda,“ odpověděla jsem mu upřímně. Jeho slova mě potěšila, i když jsem věděla, že by mi je bez fetu nikdy neřekl.

Položil se na lavičku a koukal na nebe. Vzala jsem si od něj nádobíčko, abych uvařila zase sobě. Ruka se mi klepala. Trošku jsem vysypala vedle. Škoda! Musím dávat větší pozor...

Fet na lžíci se pomalu rozpouští. Miluju ten pohled... Uklidňuje mě. Připadá mi to děsně sváteční... Hned napoprvý jsem se trefila. To je výhoda toho, když si člověk střílí jen občas a dává přednost šňupání. Má přepážka je už skoro na sračky, ale to aspoň není vidět...

Fet se zbarvil mojí krví. Jedno zmáčknutí a co všechno to udělá.

Krááása.

Uvolnění.

Lehkost.

Svět je hned mnohem hezčí.

Když jsme přišli trochu k sobě, museli jsme jít sehnat prachy. Do zásoby. Máme to jednoduchý. Neviděj nás. Nevšímaj si nás. My jsme sjetý. A přepadá nás touha udělat něco nezapomenutelnýho. Žora navrhl navštívit jeho rodiče. Bejvalej domov. Nenáviděl to tam. Otec ho tam týral. S labužnickým výrazem ve tváři přes něj zlomil vycházkovou hůl. Matce to nevadilo. Ta jen přihlížela... Umřel tam jeho bratr. Jeho velký bratr. Životní vzor. Vrazil si zlatou v koupelně. Nevydržel všechen ten hnus. Žora ho tam našel. I přesto ji musel používat dál...

Ukradli jsme všechno, co mělo nějakou cenu. Ostatní věci jsme rozbili a rozházeli po domě. Prodali a vydělali. Žádný výčitky. Nic. Jenom sladká pomsta. A ta je KRÁSNÁ!!! Mám novou sílu, abych to ve squatu přežila.

A oni by nás chtěli. Zavřít. Vytrestat. Ale my nepadáme. Nahoru. Jdeme. Ve dne v noci. Oči zavřený. Žíly v prdeli. A my jdeme. Jdeme dál. Za smrtí. Chceme to skončit. Nemůžeme. Srabi! Chceme pokračovat. Nemáme právo. Šmejdi! Hvězdy na nebi. Krysy v kanálech. Naděje kdekoliv. Skrytá? Štěstí v sobě. Nadopovaný.

Kocour a Jablko

PŘIŠEL NOVEJ. Nasadit vřelej úsměv. A pořádně ho přivítat... Chudák. Je celej vyklepanej. Bojí se, páč neví, co ho čeká. Neuvědomuje si, co se stalo. Proč se to stalo. A proč je tady. Chce být sám. Nemůže... Každej si ho prohlíží... Pomalu se s tím vyrovnává. Skutečnost je skutečná.

Nevypadá blbě. Není to oddělaná smažka. Některý o sebe uměj dokonale dbát. Já na fetku taky nevypadám. Nezasvěcení by ji ve mně nehledali. Vždycky jsem o sebe dbala. Sice mi bylo jedno, co si o mně kdo myslí, ale nemusel to na mně každej hned poznat. Je to čistě moje věc.

Má krásný oči. Velký. Azurově modrý. S dlouhýma řasama. Blonďatý dredy. Ve slunečním svitu musej bejt krásný. Líbí se mi. I když má absťák... Oči mi na něj sjížděly celý odpoledne. K večeru jsem přemluvila samu sebe a šla za ním. Byl v dolní místnosti. Zaklepala jsem na dveře. Když se nikdo neozýval, chtěla jsem odejít. Pak mi otevřel. Jako kdyby vyšlo slunce...

Prej, co tu dělám.

Jdu ho navštívit.

Nepoděkoval. Ale taky mě nevyhodil. Prostě nechal otevřený dveře.

Vešla jsem. S rozpaky. Se strachem.

„Proč jsi přišla?“ zeptal se s očividným zájmem a kecnul si na svou novou matraci, která mu byla přidělena.

„Seznámit se,“ stručně jsem mu odpověděla a sedla si na zem před něj.

„Aha.“

„Hm, já jsem Jablko.“

„Jablko?“

„Jo.“

„A tvý pravý jméno?“

„Nemám.“

„Každý má svý jméno.“

„Nenávidím ho.“

„Aha.“

„A ty se jmenuješ jak?“

„Mně říkají Kocour.“

„A tvoje pravý jméno?“

„Nesnáším ho.“

„A Kocour je lepší, jo?“

„Vím, je lehce... no...“ Ve tváři se mu objevil náznak přemejšlení.

„Perverzní?“ napověděla jsem mu.

„Já bych spíš řekl úchylný, ale pořád lepší než to pravý.“

„A nejni to to samý?“ Neodolala jsem a musela se mu smát.

„ Ne, není. O tom bych věděl.“ On se ale nesmál, bral to smrtelně vážně.

Povídali jsme si přes dvě hodiny. Není moc hovorný. Jako já. Začal fetovat ze stejných důvodů. Stereotyp, rodiče, škola, učitelé, spolužáci. Stejný halucinace. Pocity. Miloval perník a trip. Nesnášel je. Všechno. Všechny. Jako já. Ale on se prý chce léčit. Pro sebe. Ne pro ně. Uvidíme…

***

Žoru ten náš včerejší výlet navnadil, páč dneska utekl. Nemohla jsem ho nikde najít. Hledala jsem všude. I když mě má rád ze všech nejvíc, tak mě tu nechal. Šel za fetem... Na nic jinýho nemyslel. A já mu nestála ani za to, aby se mě zeptal, jestli chci jít taky. Je pryč... Dobrovolně se nevrátí... Je pryč... Nasral tím všechny ostatní. Porušil dohodu. Tolerujeme, jestli někdo uteče, ale musí se vrátit. Páč oni nás maj sečtený na kus přesně...

Přišli dneska odpoledne. Spočítali nás a nedopočítali se. Začali zuřit. Zase ty jejich obvyklý kecy... My se vám tu snažíme POMOCT a vy nás takhle podvedete... Porušujete všechny dohody... Buďte rádi, že nejste na ulici... My se vám přece snažíme POMOCT... Takhle by to nešlo, pokud vám tu POMOC chceme poskytnout... Vrátíte se tam, odkud jste přišli, a bude to...

Každý jejich vyslovený POMOC mi zahučelo v hlavě. Tenhle polorozpadlej squat má bejt POMOC?! Nevěřícně jsem na ně koukala. Nechápala je... Ale někteří z nás se jim začali horlivě omlouvat. Že oni za to přece nemůžou, tak proč maj pykat za Žoru... Nikdo jinej neutíká, to jen on. On si zaslouží potrestat. On za to může... To je tedy ta soudržnost, o který se tu věčně mele? Prej: „Bez soudržnosti to nedokážete. Musíte se semknout. Bejt jedna rodina. Tým!“ Žora se sice nevrátil, ale zdaleka není jedinej, kdo tady utíká. Kdyby se to zjistilo, měli bychom problém všichni. Pohodlnější je ale svést to na toho, na koho se to provalí. A pak je ňáká soudržnost všem u prdele – jen abych to neschytal taky já.

„A co ten koutek vzadu. Vám je jedno, že zase budete tam, kde jste byli předtím? Že zase skončíte na ulici?“ ptala se jedna tlustá ženská, který jsme s oblibou říkali Bachyňka. Dívala se přitom do kouta, kde jsme seděli já, Drop, Klasa, Bočka a Alinka. Po celou tu dobu jsme zarputile mlčeli. Možná i ten nevěřícný výraz na nás byl vidět.

„No, mně osobně je to jedno. Páč i na tý ulici bylo čistějc než tady,“ odpověděla jsem jí to, co jsem si v duchu stejně myslela. Ale zase jsem byla jediná, kdo svůj názor řekl nahlas.

„Špína okolo je otázkou vaší osobní hygieny, s tím my nic nenaděláme,“ vybuchla a div jí oči nevylezly z ďůlků. „Já myslela po vaší psychické stránce.“

„Vždyť je to rozpadlej barák, kde nic nefunguje, tak jak tu můžem dodržovat hygienu?! A nemyslím si, že by tu byl někdo, kdo by se tu cítil o moc líp po jakýkoliv stránce,“ odpověděla jsem jí se zlostí v hlase. Několik lidí se zatvářilo vyděšeně. Náš koutek se jen ušklíbl.

„Slečna, která si nechává říkat Jablko, půjde teď hned se mnou!“ zařvala na mě Bachyňka a kolébavě vyšla z místnosti.

Zvedla jsem se a začala ji následovat. Některý lidi se mi smáli a některý mi naznačovali, že mně držej palce. Já jim ukázala fakáče. Můžou mi bejt u prdele. Já jsem zase jediná, kdo řekl to, co si tu myslí každej. A zase jen já to schytám. Moje bejvalá ředitelka by mi řekla: „Pykáš za svou prostořekost.“ Já to beru tak, že pykám za svůj názor. Věděla jsem, co se s takovýma lidma dělá tady. Strkaj se do díry...

„Vlez tam,“ rozkázala mi bachyně. „Musíš, Aničko, pochopit, že to dělám jen pro tvoje dobro. A také pro jejich. Kazíš je svýma názorama, o kterých si myslíš, že jsou správné. Ale to si piš, že nejsou! Oni tu jsou od toho, aby se léčili, a ne, aby tě poslouchali,“ dodala smířlivěji.

Víc už jsem nepotřebovala slyšet. Sama jsem za sebou přibouchla dveře. A jen jsem slyšela, jak zase řve: „Ještě jednou něco takového a jdeš odsud!“

Je mi k smíchu... Jsou mi k smíchu všichni lidi, co řvou. Podrývaj si tím u mě autoritu.

Zavřela mě do díry. Do prostoru, kam se sotva vejdu. Bez světla. S minimálním vzduchem vnikajícím pod dveřma. Na dva dny. Když je člověk sjetej, tak mu to moc nepřijde. Teď jsem všude viděla stíny. Obličeje toxíků, který už dávno nežijou. Mluvili na mě. Dotýkali se mě. Narážela jsem hlavou do zdi. Tekla mi krev. Cítila jsem ji v puse. Bála jsem se. Volala matku. A Kocoura. Nikdo neslyšel. Nikdo nepřišel. Až druhej den. Dělali, že tu krev neviděj. Neviděj, jak mi je. Nemám právo na ošetření. Jsem jen odpad. Idiot.

Ostatní mě obdivovali. Teda ti, co na to maj stejnej názor. A ti, co chtěj přestat, si mě nevšímali. Mezi nima i Kocour. Nechtěla jsem se mu vtírat. Nakonec přišel sám do ložnice. Přinesl žínku. A začal mi otírat obličej od krve. Nikoho jinýho to nezajímalo. Mě taky ne.

„Proč to děláš?“ zeptal se mě a díval se mi přímo do očí.

„A co dělám? To, že říkám nahlas svůj názor?“ Nemohla jsem se nabažit pohledu do tý modrý hlubiny.

„O tom to přece vůbec není, ty to dobře víš. Ty prostě nechceš přestat, proto si nepřipouštíš, že by ti tu mohli pomoct.“

„A kvůli čemu bych měla přestávat?!“

„Kvůli rodině. A ostatním.“

„Kvůli nim jsem s tím začala.“

„Oni nejsou na světě jediný.“

„Ty chceš přestat?“

„Jo.“

„Proč?“

„Co je to za život. Žít jen pro něco, co stejně jednou vyprchá.“

„Všechno jednou vyprchá.“

„To bych neřek…“

„Já jo. Fakt nemáš chuť si šlehnout?“

„Ne.“

„Nevěřím...“

„Nevěř, hádat se nebudu.“

„Každej má někdy chuť si šlehnout…“

„Já hlavně nechci umřít.“

„To je pak jiná.“

„Ty umřít chceš?“

„Mně je to jedno.“

„To by ti nemělo být jedno.“

Nechápavě nade mnou zakroutil hlavou.

A odešel...

***

Kurva, já chci pryč. Nevydržím to tu. Nechci vidět ty trosky, který se snažej vrátit do života. Dělaj si falešný plány. A podporujou se v tom navzájem... Tady jim to jde, ale jen co vylezou, zas do toho spadnou. Nesnáším lži... A my nemáme šanci se z toho dostat. Spadli jsme do toho moc brzo... Pomáhá nám to přežít minuty.

Když člověk zkusí drogu ve třiceti, skoro určitě si řekne: „Páni, to bylo něco! Něco takovýho jsem ještě nezažil...“ Líbí se mu to. Ale ve svým věku už dávno ví, co všechno drogy obnášej. Co všechno by musel obětovat, kdyby chtěl brát. A ví, že existujou jiný věci, který jsou pro něho mnohem a mnohem příjemnější a on se jim může věnovat bez toho, aby něco obětoval.

Pokud si ale drogu vezme patnáctiletej člověk, objeví něco, co ještě nikdy nezažil. Ale řekne si: „Vole, to byla jízda! Proč já bych se měl furt o něco snažit, když bezva náladu můžu mít, kdy chci. Jen koupit a vyrobit.“ A zůstane u toho, až do tý doby, než se propadne úplně dolů. Protože neví, že existujou ještě jiný pěkný věci. Protože si myslí, že svět a všichni v něm jsou k němu děsně nespravedlivý. Drogy mu daj sobě vlastní názor na svět a on ho považuje za jedinej správnej. Nemůže se vymanit z jejich sevření, páč si život bez nich nedokáže představit...

A přesně tohle je náš případ. Šanci na abstinenci máme nulovou. Očko nás sem přivlekl jenom proto, abychom nezatěžovali společnost. Můžeme utíkat za fetem a jen občas nám někdo řekne, že bychom měli přestat. Prý to škodí zdraví... Ale zdraví je mi u prdele. Já si život chci užít!

Dřív jsme si ho chtěli užívat všichni, ale teď tu neslyším nic jinýho než kecy o odvykání. I Drop, Klasa a Bočka jsou teď takový. A ONI šílej nadšením.

Měli jsme sraz u Dropovy matrace... Bylo to úplně jiný než obvykle. Všichni mi připadali jako ti ostatní... mleli o abstinenci a o novým životě... Ale víc mi vadilo, jak se k sobě chovali Drop s Bočkou. Připadalo mi, že spolu něco mají. Furt se na sebe dívali a smáli se. Seděli vedle sebe a občas se nenápadně chytili za ruce. Při loučení si dali pusu. Štvalo mě, že se mi to neobtěžovali říct. Vždyť to jsou kamarádi! Až se rozejdou, jejich kamarádství to zničí!

Hovno! Nic z toho mi doopravdy nevadí. Spíš mi vadí ta jejich spokojenost, to, jak si věřej a že maj aspoň sebe. Můžou si pomáhat přežít to tu, líbat se, objímat se... Já nikoho takovýho nemám. Jsem sama. A stydím se za sebe! Nepřeju to svým nejlepším kámošům. Závidím jim. Proklínám je...

Rozčileně jsem odešla. Na nikoho nečekala a s nikým se nerozloučila. Praštila jsem sebou na matraci a chtěla spát. Usnout a zapomenout... Ale někdo se ke mně vmáčkl. Neviděla jsem, kdo to je, ale voněl po čokoládě... Klasa...

Klasa a čokoláda prostě patřej k sobě. Jediný, co jí a bez čeho by nemohl bejt kromě fetu, je čokoláda. Pokaždý jí má plný kapsy. A i ne moc výrazná čokoládová vůně občas převoní ten perníkovej zápach. Je to zajímavý a hlavně příjemný cítit něco obyčejnýho, jako je čokoláda.

„Podle toho, jak ses tvářila, bych usuzoval, že se ti náš novej pár taky moc nezamlouvá,“ ironicky poznamenal Klasa.

„Tobě to asi moc nevadí...“ namítla jsem já.

„Proč myslíš?“

„Hm... Netvářil ses, jako že by ti to vadilo.“

„Máš pravdu... Je to jejich věc. A já jim to přeju.“

„Nekecej! Musí ti to aspoň trochu vadit...“

„No... Bočku Dropovi nezávidím. Na mě má moc velkej zadek... Občas nevím, o čem mluví... Je blonďatá... bere ejč... A hlavně nemá ráda čokoládu. Ale...“

„Hej, nemáš kousek u sebe?“

„Nemám. Fakt že ne...“

„Nelži zas... Ty abys neměl!“

„Dobře, no... Kecám... Vzal jsem jednu pro nás... Jahodovou. Tvou nejoblíbenější.“

„Seš vážně Klasa. Dík! A co jsi chtěl říct?“

„Já chtěl něco říct?“

„Jo! Řekl jsi ale a dál už jsi to nedokončil.“

„Aha... Chtěl jsem říct, že bych to taky bral. Aspoň by mi to tu uteklo... A taky mi chybí šu... Teda fyzickej kontakt. Ale to by tu někdo musel bejt!“

„Já tu jsem!“

„Ty?“

„Jasně! Skvěle si rozumíme... Jedu na perníku... Jsem černovlasá a miluju čokoládu. Tak proč ne, jako?!“

„Nevidím žádnej rozdíl v jejím a tvým zadku...“

„Cože?!“

„Neřvi a spi už. Jsem unavenej jak sviň.“

„Tak jdi k sobě snad, ne?“

„To ne. Nechci bejt sám, ale stejně asi budu muset jít...“

„Proč?“

„Protože ten tvůj hroší zadek tady překáží a za chvíli mě shodí na zem!“

„Dovol. Jdi pryč, jestli se ti to nelíbí!“

„Nejdu, ale šoupni se...“

„Stačí?“

„Jo… lepčí už to nejspíš nebude, viď? Brou, Jablíčko!“

„Brou a nemačkej mě tolik!“

„To víš, že jo...“

***

Vzbudil mě, když si rozbaloval čokoládu. Bylo moc brzo a nechtělo se mi vstávat. Jen jsem slyšela, jak odešel. Na polštáři mi nechal půlku tabulky...

Divoce jsem se převracela ze strany na stranu... jako bych od sebe chtěla odehnat přicházející samotu. Nechci bejt sama... Sama ve svý hlavě... se svýma myšlenkama...

Samota je hnus. Každej je sám. I když si to ostatní nemyslej. Člověk má plno věcí, kamarádů, zvířat... Ale člověk je jedinec... Jedině on se dokonale chápe... Jedině on může bojovat sám se sebou a s vlastním svědomím... A ti, co tenhle boj prohrajou nebo vzdaj, jsou slaboši. Slaboši, kteří by se měli zahrabat hodně hluboko, aby nemuseli bojovat s vítězi... Ale dneska je to jinak. Vítěz je ten, kdo pošle na zem co možná nejvíc lidí. A sám klidně může neúspěšně bojovat s chlastem, drogama... Hlavní je to, že má dostatek fyzickejch sil... Proto si žádnej člověk nepřipustí, že je sám..., aby nemusel bojovat... Opravdu samotnej člověk... poraženej společností... myslí na kraviny... Na sebevraždu. Na útěk... Protože na světě už není skoro nikdo, kdo by uznal, že ON je tím opravdovým vítězem.

Já sama nevím, co jsem. Jeden čas jsem se snažila bojovat. Ale teď tu potřebu nemám. Drogy mi ještě pořád neublížily. Jsem blbá... Protože by mi stačilo pořádně se rozhlídnout okolo a konečně si uvědomit, jak jednou skončím. Ale na to je moc brzo. Jsem moc pohodlná. Nemám sílu zůstat bez fetu a bez toho, co mi dává. Nemám chuť přestávat. Nemám ani proč. Já nechci bojovat... A mám strach, že si ten další život už nedám... smažení je jednodušší než boj... Mám v palici totální chaos. Ale docela určitě vím, že toho budu litovat. A nejsem sama... Narkoman zná konec, ale i přesto si tam musí dojít sám.

Dneska jsem byla sama. Ani nevím proč. Chodili mě navštěvovat k mojí chudý posteli. Já je vyhodila. Čekala jsem. Na něho... Nepřišel. Neobtěžoval se. Já jsem mu za to nestála. Proč by se mnou ztrácel čas, když mi je jedno, jestli umřu?! Je mi to jedno...

Ležela jsem s Feferónem na posteli. A vzpomínala. Na to, co bylo předtím. Na rodiče. Už ani nevím, jak vypadaj. Fotky jsem nikdy neměla. Ani se tu nesměj mít. Ale dají se propašovat. Jako všechno. Ublížila jsem jim? Ne. Oni ublížili mně. Chybím jim? Asi ne. Oni mi taky nechyběj. Ale stejně bych už radši byla doma. Bylo by to lepší. Žádná pruda. Jen si užívat. Chci to? Jasně že jo. To Kocour. On mi to chtěl vymluvit. Trochu se mu to podařilo. Bylo by to k něčemu, kdybych přestala? Asi ne. Ani bych to nedokázala. Mám to v hlavě. Hluboko uložený. A nikdo mi to nevymluví. Musím se rozhodnout sama. Sama za sebe. Bojovat sama se sebou...

Ale já na pořádnej boj nemám náladu. Vždyť nechápu tolik věcí... A někdy mám chuť vyřvat „PROČ?!“ do světa. Páč z něho nemůžu dejchat. Tohle slovo mě dusí! Nedá mi spát! Chtěla bych vědět tolik odpovědí na otázku PROČ, ale není tu nikdo, kdo by mohl odpovědět. A hlavně někdo, komu bych trošku uvěřila...

Proč jsme vlastně neviditelný? Proč jsme si najednou zmizeli ze světa a nikomu to nepřišlo divný? Proč se nás někteří pokoušej zachránit? Proč nemůžem dál fetovat? Až do konce. Je to naše věc. Náš život. Nikoho neomezujeme. Ničíme jen sami sebe. Máme na to právo. Ale my nemůžeme nic. Páč jsme ještě děti. Předčasně vyspělí. Viděli jsme a zažili takový věci, co někdo nepozná nikdy. My víme, co je smrt. Každej z nás jí byl blízko. Každej ji cítil. Viděl... Ale taky víme, co je život. Žijeme ho. I když nechceme. Nevážíme si ho. Je nám to jedno...

My jsme komunita. Jedna velká, divná komunita. Rozumíme si jen spolu. Na začátku... Na konci, když už nezvládáme, hledáme ty venku. A jsou nám dobrý...

***

Musím na to myslet. Neznám nic hezčího. To hříšný osvobození... Pořád to vidím. Jehla se přibližuje. Pak proniká kůží. Je to nepopsatelný. Pocit, že mi prasklo v palici, všechno se ve mně rozlilo, pocit, že to mám v každým milimetru svýho těla. Prostě úžasný. V jedný vteřině je člověk neuvěřitelně sjetej. A cejtí to všude.

První šleh? Nemyslela jsem si, že k němu někdy dojde. Zdál se mi odpornej. Ale to je OK. Každej nějak začíná. Každej si myslí, že to zvládne... Při jointu si řekne: Nikdy nezkusím tvrdý drogy, nechci skončit jako smažka. Až zkusí tvrdou drogu, tak si pro změnu řekne: Nikdy si nebudu střílet, to je největší sračka. A když se nastřelí, tak se rovnou může střelit... stejně chcípne. Já si šlehla po roce, kdy jsem jenom šňupala a místo nosu měla jednu krvavou bouli a při každý další čáře jsem se zvedala ze země, kam mě srazila ohromná bolest. Asi jako by mi někdo držel nos rozžhavenýma kleštěma.

Šlehy jsou zvláštní. Jsou tak hříšný, a přitom tak fascinující. Fascinuje mě jejich příprava. Fascinuje mě výraz v ksichtě toho, kdo si šlehne... je zranitelnej. Spící napapaný koťátko.

Celej den jsem myslela jen na to. I když u sebe nic nemám. Nemůžu tu nic mít. Ve squatu žije přes třicet toxíků, kteří by se na moje šmelo ihned vrhli, kdyby ho vycítili. Nasáli by ho nosem jako pes kočku. Jako hladovej Amík McDonald... A bylo by jim jedno, že já jsem to Jablko, který je tu nejmladší. A který vždycky chránili. Fet kamarádství neuznává...Ten uznává jenom nástřel... Chtěla jsem za tím zdrhnout. Ale něco ve mně mě zadrželo. Něco? Ne! NĚKDO.

Přinesl mi slunečnici. Nasadil svůj život. Nebo neví, že platí přísný zákaz trhat slunečnice? Zvesela si rostou za squatem. Nikdo se o ně nestará. Vykvetou a odkvetou, prej je to takhle každej rok... Kdyby to zjistili oni, vyhodili by ho. Přinejlepším...

Prej, jestli nevím, kde jsou ručníky...

Kvůli tomu přišel. Naštval mě. Ba ne. Nezajímá mě. Je jinej něž já. Vztekle jsem po něm hodila jedním, kterej ležel na zemi. A poradila mu, ať už neopruzuje. Nic mi na to neřekl. Jen koukal (asi tak nějak vypadá moře). Odešel. Slunečnici jsem si vzala do postele a položila si ji na polštář.

Odněkad se ke mně přiloudala Alinka. Lehla si na mou matraci a zavrtala se do deky přesně tak, jak to dělá Feferón. Asi ji něco trápí. Každej si myslí, že ho něco trápí, ale ona k tomu má docela pádnej důvod...

Alinka moje milovaná. Alinka, lysergová pralinka. Ta byla ve všem přede mnou. Byla to ona, kdo mi otevřel děravý dveře, když jsem do našeho squatu přišla. S potměšilým výrazem ve tváři a utkvělou představou, že je beruška.

„Hele, jsem beruška. Čum na moje puntíky. A na má tykadla. Vidíš je? Anko, dívej na berušku, sakra!“

Uvádí mě tím do rozpaků... Páč já ještě nemám takovou psychózu, abych ji viděla jako berušku. To jenom Alinka měla permanentní potřebu vidět svět barevnější a v jinejch tvarech. Ale její mozek už víc LSD nepobral a udělal z ní berušku.

Já ji taky nepobírám. Začíná to ráno, kdy se probudí s tím, že má o jeden puntík míň. A do doby, než zase usne, použije slovo beruška v každý větě. Nikdo tady se s ní nebaví. Všem leze na nervy. Mně taky. Ale nemůžu Alinku berušku nechat samotnou. Třikrát se už pokoušela lítat... Potřebuje mě a já zase potřebuju ji.

Někdy si za mnou vleze na matraci a mezi vzlyky se mi svěřuje: „Bojím se, moc se bojím. Bojím se, že mě jednou zabijou. Zaplácnou mě jako obyčejnou mouchu. Bojím se, že nikdy nezvlétnu. A navždy zůstanu tady. Proč tu jsme, Aničko? Kde jsou ostatní berušky? A proč nemůžu být s nimi?“

„Nemusíš se bát. Berušky se přece nezabíjej. Berušky jsou jedinečný. A ty jsi taky jedinečná. Uvidíš, že jednou odejdeme. Společně. A budeme žít tak, jak chceme my.“ Snažím se ji uklidnit, i když to moc nepomáhá. Snažím se ji přesvědčit něčím, čemu ani já pevně nevěřím...

Usnula jsem se slunečnicí, která pro mě měla nevyčíslitelnou cenu, páč na její ukořistění byl nasazen život, a s Alinkou, kterou jsem milovala, i když ani ona sama nevěděla, kdo vlastně je...

Zdál se mi hnusnej sen. Noční můra...

Spala jsem doma v pokojíčku. Procitla jsem a rozkoukávala se ve tmě. Jeden ze stínů se pohnul. Byl to chlap. A s nožem v ruce. Řekl, že mě musí zabít. Že si to zasloužím. Stejně se moc nedožiju, páč se sebou zacházím moc špatně. Křičela jsem. Přišel otec. Nepomohl mi. Prý už ode mě bude mít konečně pokoj. Nebude se muset starat. Popřál mi dobrou noc a odešel.

Stín si nasadil masku sovy. Jedinýho zvířete, ze kterýho mám strach. A podřezal mi žíly. Pak se rozplynul. Já tam ležela a nemohla se pohnout. Bolelo to. I ve snu. Konečně jsem se probudila. Uvědomila jsem si, proč to bolelo. Předtím jsem to udělala sama. Bez cizí pomoci.

Chtěla jsem, aby mě někdo utěšil. Takový tu nikdo není. Bočka, Drop a Klasa utěšovat neuměj. Rozsvítila jsem. A podívala se z okna. Byl úplněk... Mraky pluly po obloze... Po modrý obloze... Modrá... Viděla jsem moře a oči...

Vůbec jsem se nerozmýšlela a šla za ním. Neklepala jsem a rovnou mu vlezla do postele. Na nic se neptal. Nevím, jak mě poznal. Hladil mě po vlasech. Šeptal: „Neboj se, Jablíčko.“ Už jsem se nebála. Cítila se šťastně. Po dlouhý době. Zase mě někdo objímá. A já někoho. Konečně se mě někdo neštítí...

***

Když jsem se probrala, cejtila jsem se jako největší nula. Uvědomovala si, kde jsem. Co jsem udělala.

Ponížila jsem se. Už dávno jsem si řekla, že mi každej může bejt ukradenej. Bude mi záležet jen a jen na sobě. Nikoho nebudu potřebovat. Na nikom nebudu závislá... Odešla jsem z jeho náruče.

Už jsem někdy někoho fakt milovala? Asi ne. Jaký to vůbec je? Někoho opravdu milovat? Říká se, že láska trvá dvanáct až osmnáct měsíců a pak se přelije do jiné podoby, nebo prožijeme lásku s někým jiným. Ale je to pak láska? Chtěla bych někoho milovat celej život, ale vášnivě a intenzivně jako na začátku, aby to bylo pořád takový...

Ještě se bojím do někoho se zamilovat. Lidi jsou svině, když maj něčeho dostatek, už si toho neváží. Dáš jim srdce a oni ti ho jednou vrátí úplně roztříštěný na kusy, jakoby nic. Třeba taková Médea, páni, ta Jásona milovala. Zradila pro něj svou vlast, otce, pomohla získat rouno, zabila vlastního bratra! A co on jí potom udělal? Sprostě ji zradil. Takhle dopadá člověk, když skutečně a vášnivě miluje. Romeo s Julií a Tristan a Izolda nedopadli nejlíp. To jen Šípková Růženka, Popelka a Sněhurka měly to štěstí a žily s princem až do smrti. Páč je to pohádka. Pohádka vymyšlená k tomu, aby se malý holky těšily na svůj život, kterej nikdy takovej nebude... Já pohádkou nežiju...

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Toxický squat.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.