spisy

Ladislava

Grosmana

2

Ladislav Grosman

povídky

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Grosman, Ladislav

Povídky / Ladislav Grosman. — Vydání v tomto souboru první. — Praha : Filip Tomáš — Akropolis, 2018. — 384 stran. — (Spisy Ladislava Grosmana ; sv. 2)

ISBN 978-80-7470-199-3

821.162.4-32 * 821.162.4 * (0:82-32) * (081.1)

— Grosman, Ladislav, 1921—1981

— slovenská literatura — 20. století

— slovenské povídky

— sebrané spisy

821.162.4 — Slovenská literatura [25]

Vychází za laskavé podpory Ministerstva kultury ČR.

© Ladislav Grosman — dědicové/heirs, 2018

© Editor Jiří Opelík, 2018

© Graphic & Cover Design Luboš Drtina, 2018

© Filip Tomáš — Akropolis, 2018

ISBN 978-80-7470-199-3

ISBN 978-80-7470-200-6 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-201-3 (ePUB)

ISBN 978-80-7470-202-0 (PDF)

ISBN 978-80-7470-198-6 (soubor)

Obsah

I. HLAVOU PROTI ZDI

O dětech a koních

Kalná voda

Chytit duhu

Když už je řeč o koních

Komedianti

Jeho kobyla

Za války

Klenot

Kariérista

Tabákové pole pro dva

Synovi vstříc

A v míru

Zlatá rybka

Směna bez konce

Co už vědí dvacetiletí

Posuzovatelé

Zazpíval si poutník

Kanárek jako půl kvarteta

V zemi zaslíbené

Duhová kulička

Matka

Než přistálo letadlo

Hra, kterou hráli

II. KDE JSEM BYL VŠUDE DOMA

Doma pod vihorlatem

Konec angorských králíků

Po půstu křepelky

Kůlna

Frójimek má hlavu kmeta

Tiskařova cesta do zámoří

O dobročinných bratřích

Obecní nosič

Jednou ráno

„Mea culpa…“ anebo jak jsem málem způsobil výbuch sopky

Vůně

Psi

Šestý pracovní prapor

Husí stopy

Ořechová postel

O čem mi cikán Burky nevyprávěl

Rendez-vous strýce Davida

Doma v literatuře (rozhovory)

Člověk v prostoru

Noční rito

Pěnkava

Až budu mít kolotoč

Firemní tabule

Dívka s copem

Nokturno

Vášně

Lázeňská serenáda

Začít všechno znovu

Doma v izraeli

Čas jak vítr plyne…

Myšlenky, jimiž si lámu hlavu

Maják světlých snů

Kouzlo objevu

Kohoutí tanec

Názory

Kyselá krása

Barches

Ediční poznámka (Jiří Opelík)

I. hlavou proti zdi

o dětech a koních

Kalná voda

Když jsem se jednou zeptal strýce, proč má ze všech svých koní nejraději hnědáka Paluše, řekl mi:

„Pojď sem, já ti to vysvětlím.“ Poručil mi, abych poseděl klidně na štokrlátku, svraštil čelo, jako by se připravoval říci něco důležitého, a pak pravil: „Paluš má tři vlastnosti, které má mít správný kůň: je silný a dovede tahat za tři, je dobrácký, nikdy své síly k špatnostem nepoužil, a je chytrý, hned člověku porozumí. Teď už víš, prcku, proč mám Paluše nejraději?“ zeptal se a vsunul mi do pootevřených úst kousek cukrkandlu.

„Nevím,“ řekl jsem plnou pusou.

„Tak si to zapamatuj,“ řekl ještě strýc a odešel.

A já jsem si to zapamatoval, protože tohoto strýce jsem tajně považoval za krále.

Zpěvem a tancem jsme v strýcově království oslavovali žně. Tady jsem se mohl bez konce a s rozkoší podivovat nad tím, jak vesele se připíjí novorozeným telatům a hříbatům. Probouzel jsem se za tmy hlasitým pokřikováním nahluchlého kočího Juska. Jusek se usmíval jak měsíček v úplňku pokaždé, když jsem mu na požádání zazpíval některou ze sprostých písní, které mě naučil a jíž jsem nerozuměl.

Zrána, když se vzduch trochu prohřál, rozezvučely se v ovocném sadě včely, tancovaly v letu kolem úlů ve vysoké trávě a pak se vznesly k slunci a zmizely v jasném modrém vzduchu. Strýcova stáj čpěla hnojem krásněji než každá jiná stáj a dvůr voněl mlékem chutněji než kterýkoliv jiný selský dvůr.

Podvečer se rozhlaholily v strýcově království plechové zvonce. Ve zvířeném prachu se vracely krávy z pastvy. Dokořán otevřenými vraty procházely úzkým dvorem, narážely na sebe a bučely líně a dlouze. To už jsem věděl, že se za chvíli bude dojit, pak se půjde spát a já si opět budu moci nechat zdát o teleti na vratkých nohou, které zrovna vypadlo z mateřského lůna, o plných pytlích obilí na sýpkách, ale hlavně o pěti koních, z nichž – podobně jako můj červenolící strýc, jehož jsem měl tajně za krále – jsem měl nejraději Paluše.

Strýc často říkal, že Paluš je už sice starý, ale chůzi má pořád ještě jako nestárnoucí hříbě. Jednoho dne ho nezapřáhli.

„Proč nešel na pole?“ zeptal jsem se.

„Nemůže,“ broukl strýc a já viděl, jak na jeho královskou tvář dosedl ošklivý černý mrak.

„Proč nemůže?“ nedal jsem se odbýt.

„Nevidíš sám, že nemůže? Je vyřízený,“ pravil strýc a zašermoval holí ve vzduchu, až to zasvištělo. „Je jasné, že nemůže,“ zvýšil strýc hlas, jako by někdo tvrdil opak. „Místa je tady ve stáji dost! Na maso ho nedám! V žádném případě. Ať si tu dožívá, jak dlouho bude moci.“

Strýc vždycky o něm mluvil jako o člověku a to se mi právě zamlouvalo. Až jednoho dne zazněly zvonce na tlustých kravských šíjích zvukem tklivějším a tišším, vůně, barvy a pachy se otupily a ustoupily do pozadí. Všechno ztichlo, dvůr i stáj, a dokonce i mouchy masařky bzučely jinak než dříve.

Strýc se opíral o sukovitou hůl tak silně, jako by se bál, že ztratí rovnováhu. Paluš ležel na ušlapané slámě. Zdál se obrovitý, ještě o hodně větší, než když stál na nohou. Podobal se bohatýru, který upadl a už nemá síly postavit se na nohy. Vzhlížel k nám, jako by se styděl, že je slabý a že nám působí starost.

„No jo,“ prohodil strýc s fajfkou v zubech, „tohle je zápal plic, tohle je – konec.“

„Umře?“ zeptal jsem se.

„Už je starý,“ řekl strýc.

Kouř z fajfky se vznášel k stropním trámům, táhl se plazivě vzhůru k okénku v kamenné zdi a pak se v nehybném vzduchu stáje rozplýval líně na všechny strany.

„Je nemocen?“ zeptal jsem se.

Strýc šeptl něco sluhovi do ucha. Nahluchlý Jusek se malinko shrbil a pak se zhoupl na rozkročených nohou, aby zdůraznil svůj souhlas. „Ano, pane,“ řekl. A zůstal stát na místě. Poškrábal se v šedivých štětinách, pak se náhle otočil a jeho krátké nohy do „o“ udělaly tři kroky ze stáje na dvůr.

Kůň ležel nehnutě a hnědé břicho se širokým bílým pruhem uprostřed se nadouvalo a stahovalo nepravidelným dechem.

„Jdi si lehnout,“ řekl strýc. „Je děsně horko. I já si půjdu za chvíli lehnout.“

Bylo slyšet klepnutí kopyt o betonovou podlahu. To se Paluš pokusil vzepřít osudu. Napjal síly, chtěl se postavit, ale kolena selhala. Když jsme vycházeli ze stáje, těžce za námi pootočil hlavu.

Kráčeli jsme do strmého selského dvora podél dlouhého dřevěného plotu. Dva vlčáci, uvázaní na řetěz, se za námi rozběhli, po několika krocích se zastavili, zaštěkali a vraceli se zpátky, dolů ke stáji. Řinčení řetězů zanikalo v rozechvělém horkém vzduchu. Strýc mával sukovicí a v ústech mu visela vyhořelá fajfka.

Začínal jsem usínat na svém malém polštáři, když jsem zaslechl zarachocení. Přimáčkl jsem polštář ještě více k uchu; zpovzdálí, odněkud od stáje na druhém konci dvora, se ozvalo do pronikavého štěkotu psů zarachocení podruhé. Roleta v pokoji byla stažená. V dusném vedru jsem si přitáhl deku až ke krku a pak přes hlavu. Možná, že se teď rozlehne křik a pláč… Čekal jsem napjatě, že se každou chvíli stane něco neodčinitelného a strašného, že se třeba vznítí vzduch nebo střecha, že vzplane požár a já nebudu moci hnout nohama a začnu se propadávat do louže, do bláta. Vyskočil jsem v úděsu, doběhl k oknu a celý zpocen jsem se vrátil pod deku. Psi umlkli. Nic se nestalo, vůbec nic. Na vnějším okenním skle bzučel čmelák svou omšelou píseň. Toto bzučivé ticho mě ukolébalo. Bylo mi tak lehce jako před rokem v létě, když jsme se byli se strýcem koupat v řece.

„Jdi,“ řekl mi, „můžeš, ale nedej mu napít dříve, dokud se trochu nezchladí; je celý rozpařený.“

Držel jsem se upocené hřívy koně. Prošli jsme se vysokou trávou a dojeli až k rozbořenému stavení s červenými slepými okny bez skel, bývalému mlýnu. Jezdilo se mi hezky v trenýrkách na teplém koňském hřbetu. Narovnal jsem záda, chtěl jsem se podobat dragounům z místní posádky. Paluš mě poslušně a houpavě dovezl po štěrkovitém břehu až k vodě.

Řeka byla tichá, zkraje mělká, voda jako by stála, čistá byla, až průzračná. Průzračná jako osvětlené zrcadlo. A v tom zrcadle se lehounce chvělo slunce a také se v něm chvěl můj obraz, jak sedím na koňském hřbetě. Ještě jsme chvíli postáli na samém kraji. Pak jsem povolil otěže.

Kůň sklonil šíji k vodě; přiblížil tlamu až k hladině. Pak se náhle vzpřímil, jako by se lekl. Nebo se mu něco znelíbilo; snad jeho vlastní obraz v zrcadle hladiny. Odfrkl si neklidně. „Neboj se, ty blázne,“ řekl jsem, „nic se neboj, napij se, už můžeš, už můžeš, už nejsi tak zpocený.“ Div mne neshodil z hřbetu. Poskočil na předních nohách, trhl hlavou a prudce pošlapal svůj obraz v průzračné vodě.

Hladina pod koňským břichem zhnědla, pak zčernala úplně a zcela spolykala sluneční paprsky. Potom ohnul šíji a žíznivě začal chlemstat kalnou vodu. Rychle, lačně, jako by se bál, že mu ji někdo vezme nebo že se na něj nedostane.

„Poslyš, strýčku, proč pil Paluš kalnou vodu, když mohl pít čistou?“ zeptal jsem se. Strýc ležel naznak ve vysoké trávě pod vrbou. Tvář měl přikrytou čepicí a hlavu si podepíral rukama. Zpod čepice na strýcově tváři vykukovaly pouze brada a ústa a v ústech stéblo trávy, které zakmitalo mezi zuby, když se ozval a řekl:

„Závist, synu, závist.“

„Jaká závist?“

„Koňská, chlapče, koňská závist.“

„Co záviděl?“

„Vodu.“

„Vždyť je jí v řece dost.“

„Na to kůň nemyslí.“

„Komu ji záviděl?“

„Koni, kterého spatřil na hladině.“

„Vždyť to byl on sám.“

„To víš ty, ale odkud to má vědět kůň? Všichni, kdo závidí druhým, pijí kalnou vodu,“ rozvíjel strýc své myšlenky, kterým jsem nerozuměl. „Je-li kůň žíznivý, chce pít sám a nemyslí na to, že i jiného může trápit žízeň.“

„Umí kůň závidět?“

„Proč by měl být kůň lepší než člověk?“

„Všichni lidé závidí?“

„Všichni, kdož závidí, pijí kalnou vodu.“

„Ty také piješ kalnou vodu, strýčku?“

Strýci se chtělo spát. Shodil si šle z ramen a opět se natáhl ve stínu vrby. Vpovzdálí se pásl kůň. Přál jsem si ověřit strýcova slova. Když jsem viděl, že usnul, doběhl jsem k řece. Podupal jsem bahno a štěrk na dně, posadil jsem se na bobek a napil se. Kalná voda s blátem byla hnusná, písek mi skřípal mezi zuby. Klusem jsem se vrátil k strýci a vzbudil ho ze spaní.

„Co je? Copak se stalo?“ Strýc se trochu nadzvedl na rukou.

„Než bych měl pít kalnou vodu, raději závidět nebudu,“ zapřísahal jsem se, jako kdyby o to někdo stál.

Strýc podruhé hlasitě a dlouze zívl, otočil se na bok a usnul.

Pak mne zmohla únava. Usínal jsem a bylo mi hezky. V zelenožlutém šeru stažené rolety na okně už jsem nemusel myslet na to podivné a dvojí zarachocení, které se podobalo výstřelům z pistole. Zdálo se mi, že se opět zcela bezpečně procházím královstvím, které čpí hnojem a voní čerstvým mlékem, a klinkání zvonců na tlustých kravských šíjích se vzdalovalo víc a víc, až zaniklo úplně.

Chytit duhu

Povídka pro děti do sedmdesáti

S levým okem přimhouřeným a s čelem zádumčivě svraštělým stál Jakub Fröhlich ve dveřích své dřevěné boudy, v níž tady na náměstí prodával zeleninu a ovoce, a díval se do ulice. Tvářil se tak vážně, jako by řešil otázku zániku světa nebo jeho spasení, tedy tajuplné otázky, které zaměstnávaly jeho mysl.

Několik kroků odtud dováděli tři malí otrhánci a chovali se tak rozpustile a hlučně, jako by náměstí patřilo jen jim. Hulákali a výskali a křičeli a házeli po sobě pískové koule smočené v bahně, bez ohledu na kolemjdoucí, bez ohledu na Jakuba Fröhlicha, který mohl zasáhnout, dosud však mlčel a jen se na ně díval.

Tři kluci, dva z nich dvojčata naoko k nerozeznání, v zalátaných košilkách a roztrhaných krátkých kalhotách, už předtím upoutali Jakubovu pozornost. Ani loni neminul den, aby nezakroužili kolem jeho melounového pultu jako tři hladové včely, přitahováni červenou dužinou sladkého melounu. Jakub je neodháněl, naopak dělal vše, aby získal jejich důvěru, a také ji získal.

Sám Pánbůh je Jakubovi svědkem, že nejen meloun, ale i vlastní duši by rozkrájel, kdyby těm třem malým mohl poskytnout aspoň několik málo kapek znalosti Písma, znalosti, které zanedbaným dětem jejich vlastní táta neposkytl. Budiž požehnána památka jejich otce Emanuela! Tak hezké, tak libozvučné jméno měl: Emanu – Él – Bůh s námi! Ale Pánaboha ten neznaboh neuznával. Ve jménu ho nosil, ale v srdci ne, kéž je mu země lehká. V bezbožnosti žil, v bezbožnosti odešel, v neznalosti a pustotě rostli i jeho synové, tři děti ulice.

Jakub Fröhlich se jich už dříve ujal, a věděl jak. Nebyl tak zbrklý, aby je hned na začátku zahrnul plnými džbány učenosti. Začal opatrně a pomalu, neboť by nebylo nic horšího, než kdyby se mu rozprchli jako vrabci na střeše, po nichž hodil kamínkem.

„Zdalipak víte, hoši,“ zeptal se jich jednou hlasem vemlouvavým a zpěvavým, „zdalipak víte, proč se Hospodin objevil Mojžíšovi ve křoví, když tak mohl učinit v zahradě, na louce nebo v sadě? Proč, ptám se vás,“ pokračoval Jakub Fröhlich nad otevřenou knihou, lehce komíhaje velice hubeným tělem, „proč, ptám se vás, se potřeboval Hospodin objevit Mojžíšovi zrovna v horké, sluncem vyprahlé písčité poušti, v pichlavém křoví, které se vznítilo plamenem a hořelo a hořelo a zázrakem neshořelo, když se mu mohl objevit, dejme tomu, na trávníku, v sadě nebo v záhonu uprostřed růží?“

Tři malí bosáčkové seděli nepohnutě a tiše jako tři pěnové bublinky. Na krátkém lehátku z plochých desek seděli a vzhlíželi k mucholapkám, k tenkým, lepkavým pásům papíru, které visely se stropu. Na žlutém papírovém vnadidle se černaly mušky, které se na lepkavý pás přilepily a už se ani nepohnuly; byly mrtvé. Jiné se průsvitnými křídly přichytily teprve před chvílí a bylo vidět, jak kmitají ve vzduchu nožičkami. A v tom tichu po otázce bylo slyšet, jak vytrvale a urputně bzučí.

„No, kdo z vás by chtěl na tuto otázku odpovědět? Snad ty, Franči, nebo ty, Silvestře?“ vybízel kluky jednoho po druhém Jakub Fröhlich, který dělal tuto bohulibou práci dobrovolného učitele, když zrovna neměl zákazníka v boudě. Bylo to zjara, hned poté, co se jich ujal.

Nyní, v období odcházejícího léta a zralých melounů, to bylo jiné; kluci už leccos uměli, a někdy se dokonce stalo, že jejich otázky nebraly konce. V takových chvílích blaženosti krmil Jakub Fröhlich hladová ústa tří malých bratrů melounem a suchými švestkami a tři méně hladové duše úryvky z Písma, jež považoval za nezbytné.

„Kdopak z vás tří ví, kdy, ve které chvíli zavládlo na světě největší ticho? Ticho, jež se jmenovalo dumijáh, ticho, které se chvělo radostí a vzrušením, jak jen se umí chvět nedočkavé srdce lidské, a současně se třáslo strachem, jakým se dovedou třást jen lidská kolena?“ zeptal se v poetickém ladění a zvýšeným hlasem Jakub Fröhlich, „nu, kdopak z vás to ví?“ Chtěl slyšet o tom, jak dítky izraelské přijaly Desatero na úpatí hory Sinaj, a jeho duše se nadýmala hrdostí, když pak tři kluci sborově odrecitovali Desatero zpaměti. Tuto látku zvládli už začátkem léta.

Nyní, když se spustil liják a vítr otřásl boudou z dřevěných prken, napadlo Jakuba, že by si mohli zopakovat vyprávění o potopě, o Noemovi a duze, která byla znamením božího příslibu, že už nikdy žádnou potopu na lidstvo nesešle. A jen jakoby mimochodem zeptal se ještě kluků, kteří se nemohli dočkat, až bouřka pomine, zda vědí, co bylo na světě, když svět ještě nebyl stvořen.

Rozesmáli se vesele; prý jak mohlo být něco na světě, když svět ještě nebyl stvořen.

„To je právě velký omyl,“ zvedl Jakub hubený prst a chtěl jim říci, že už před Stvořením vzniklo z vůle boží sedm věcí v obrysech, jako například Starý zákon v obrysech a svaté město Jeruzalém v obrysech, ale tuto myšlenku nedovedl do konce, neboť vzduch za oknem se náhle prosvětlil.

Přestalo pršet a kluci, jako by do nich střelil, vylítli z boudy. Už je nic nemohlo zadržet. Přeskakovali pramínky a brouzdali se v loužích, hulákali a výskali a házeli po sobě pískové koule smočené v bahně, bez ohledu na Jakuba Fröhlicha, který se díval, jak dovádějí, a čekal, až se umoudří a vrátí se k němu: ale nevrátili se.

Slunce jako obrovitý rudý meloun se vylouplo z mračen divoce unášených větrem a ozářilo náměstí pronikavým světlem. Komíny na chalupách prokoukly do červena, firemní tabule obchodů zbělely a černý asfaltový chodník, dosud mokrý, se zaleskl jako zrcadlo. Někde na východním horizontu se objevilo něco, čemu nebylo možno odolat…

„Kam utíkáte?“ zvolal Jakub na tři kluky.

„Chytit duhu,“ křikl Franči v běhu a už se ani neohlédli. Byly totiž některé věci, o nichž neměl Jakub ani tušení, zato o nich věděli oni tři. Třeba věděli o tom, jak a kde se dá chytit duha. Je to v podstatě velice jednoduché. Stačí včas doběhnout k řece, z níž se duha napájí. Každá duha se musí hned po narození především napít; ovšem ne každé se to povede. Záleží na tom, jak je duha veliká a jak je klenutá. Když není dost veliká a klenutá, zajde jako dítě, které se narodí slabé a neumí se pořádně nasát mateřského mléka. Není pravda, že duhu na nebi malují andělé cípy svých křídel, tedy sedm andělů, z nichž každý maluje jinou barvou, jako není pravda ani to, že děti na svět přinášejí čápi. Duhy se rodí z bouřek a každá správná bouřka má v břiše každé léto jednu duhu, a může mít v břiše i dvě duhy, a pak jsou ty duhy dvojčaty zrovna tak, jako jsou dvojčata Augustin a Silvestr. Když je ale duha moc malá a slabá a nestačí se svými ústy sklonit až k hladině a napít se hned po svém narození, pak zemře, zachází žízní, neboť duha se rodí zrovna tak žíznivá jako novorozeně. Nejlépe se ovšem duha chytá hned po bouřce, jakmile hromy ztichnou a blesky zhasnou, a to v místech, kde nejsou lidé. Duhy jsou stydlivé a také jsou bázlivé a mají rády ticho. Tam, kde je hluk, dlouho nevydrží. Ten, komu se povede dotknout duhy, ten má po starostech, neboť duha přináší štěstí a peníze. Kdyby získali peníze, nemusela by máma chodit prát a uklízet po domácnostech, neodcházela by za svítání a nevracela by se tak pozdě v noci a někdy by jim mohla koupit košile a snad i sandálky…

Klusem a zkratkou dostali se kluci k Sandriku. Sandrik je holý kopec hned za městem. Je osamocený jako palec a kulatý jako mlynářovo břicho. Pod Sandrikem teče řeka Ciroka. Sem se chodí duhy napít, to je jisté. Teď to mohli vidět na vlastní oči, měli řeku na dosah a nad ní se klenula obrovitá duha krásných, výrazných, sytých barev. Už jenom úzké, černé, neorané pole je od ní oddělovalo, a ještě nazelenalý močál s vysokým rákosím, který museli obejít, aby se dostali přes další úzký pruh pole k vrboví lemujícímu řeku. A právě ten močál je trochu zdržel.

Udýchaní doběhli na místo, ale to už slunce zašlo za mračna a nebe se opět ošklivě zamračilo. Duha byla pryč. Začalo krápat.

„Pojďme do vody!“ vyzval Franči své bratry dvojčata a spustil kalhoty.

I Silvestr s Augustinem pohodili košilky u starého dubu s okoralou a vyklovanou kůrou a všichni tři skočili nazí do řeky. Dali se unášet bystrým proudem, křičeli a výskali radostí a vůbec nepostřehli, že vzduch zchladl. Začaly padat kroupy. Nejdřív se tomu smáli a jásali nadšením: „Kroupy! Kroupy! Kroupy!“ Nadšení je však brzy přešlo. Voda jim už nepřipadala tak teplá, kroupy byly stále větší a větší, tloukly je do hlavy a do zad. Ve vodě to bylo k nesnesení, na břehu pod ochranou košatého dubu o něco lepší. Zsinalí se klepali zimou. Oblékli se mlčky a rychle, a když krupobití přestalo, vydali se zpět a vrátili se na náměstí současně se západem slunce.

Jakub Fröhlich stál u zdi, jako by jí něco šeptal. Ani se k nim nepootočil, když vešli do boudy. Stál rovně, oči přimhouřené, a modlil se. Večerní modlitbu znal zpaměti. Už chtěli odejít.

„Jak jste se měli?“ zeptal se náhle Jakub.

Culili se, celí zkřehlí, provinile mlčeli.

„Duhu jste chytili?“ vyzvídal Jakub a podělil je mrkví a sušenými švestkami.

„Přišli jsme pozdě, už byla pryč – duha,“ řekl Franči, který byl nejstarší, a spolkl švestku i s peckou. „Škoda,“ řekl ještě, „mohli jsme zbohatnout, mohli jsme mít peníze.“

„Peníze? Peníze nejsou všechno. Zbohatnout?“ Jakub Fröhlich se upřímně podivil. Zrovna se chtěl vyklonit oknem, aby pověsil na skobu vnější zdi karbidovou lampu. Jinak by neměl přehled o tom, co se děje s kopcem melounů, který se nedá každou noc přenášet do boudy. Teď, když se dověděl, že je možno zbohatnout dotekem duhy, trochu se zarazil.

„A ohnivý zámek, holoubkové, byste nechtěli?“

„Ano, ano,“ křičeli nadšeně.

„Byli už chytráci i před vámi, kteří se pokusili chytit duhu, a zapomněli na její boží krásu,“ pravil Jakub Fröhlich už klidněji a pokračoval: „Já nevím, až budete větší, přijde nějaký učitel a bude vás chtít vyvést z nevědomostí. Bude vám vykládat, že duha je přírodní jev a že duha je rozklad barev světla v dešťových kapkách, ale ať vám vysvětlí, chytrák, co je to světlo, ne-li boží dar? Co jsou to barvy? Co jsou to kapky? Tak co, poběžíte příště chytat duhu?“

„Ano,“ odpověděli, jako by ho vůbec neslyšeli.

„A když chytíme duhu, budeme bohatí,“ řekl Franči.

„Bohatí, bohatí, bohatí,“ skandovali sborově všichni tři a čelo Jakuba Fröhlicha se na okamžik zakabonilo.

Když už je řeč o koních

Místní lékárník Ďarmaty mi nasypal bílý prášek do modré obálky a poradil mi:

„Chajime, tento prášek zamícháš do vlažného heřmánkového odvaru a necháš odvar odstát. Pamatuj si, do vlažného, a ne do horkého, jinak by si mohla kobyla hubu opařit, nemluvě o tom, že by se ho ani nedotkla.“

Nu, mám už takovou povahu, že když mi někdo řekne hezké slovo, je mi, jako by brnkl na jednu z mých nejcitlivějších strun. Nebyl bych to ani já, Chajim Mendel Gold, kdybych na sebe neprozradil všechno, co o sobě vím, ale raději posuďte sami. Lékárník nechtěl za prášek nic a jeho slovo jako kouzelná píseň opojilo mou duši novými nadějemi. Tak hezky mi bylo, když jsem s práškem v kapse doběhl domů.

„Hano, kde jsi, Haničko, pojď honem, budeme vařit heřmánek, postav vodu na kamna,“ volal jsem na svou malou dcerku.

Všechno jsme podle receptu udělali, vodu svařili, heřmánek připravili, lék namíchali, zbývalo pouze vzít kbelík s lékem a sestoupit do stáje. Na prkennou stáj jsem neměl peníze, na zděnou už vůbec ne, a zima byla krutá. Sklep se mi zdál vykoupením. Hliněný sklep s nepříliš vysokým vchodem a širokými schody. Jářku, zaplaťpánbůh, lepší v zimě hliněný sklep než dvůr se širokým nebem. Kobylka byla tenkrát mladá, čilá, a jak se při tom sestupování a vystupování schůdky producírovala a zadkem všelijak pohazovala, nazvali ji sousedé Frajlou. To bylo před mnoha lety, ale jméno jí zůstalo. Je úplně jedno, povídám, jak se zvíře jmenuje, hlavní, když má jméno, protože co má duši, tomu přísluší jméno.

„Frajlo,“ povídám, „pan lékárník ti posílá lék, vynikající, zázračný, lahodný lék, takový, že ti postačí několik málo doušků a opět se postavíš na nohy a budeš zdráva jako tenkrát, když jsi prvně sestoupila sem, do sklepa. Tak co, nevěříš mi snad? Na, podívej se, staroušku,“ tak hezky ji přemlouvám, a ona nic. Podkládám jí kbelík pod hubu, chci jí pomoci, zvedám kbelík výš a zase ho podkládám, ale ona nic.

Moje radost se vytrácí. Frajla leží, těžce oddychuje, oči má vytřeštěné. Joj, bezhlesně se zvíře se světem loučí. Ještě jednou se vzepřela, až jí škublo mezi žebry. Přece jen si lokla, ale medicína s bublinkami jí z huby vytekla. I s duší.

A tak jsem se toulal bez koně, jen bič mi zůstal. Co s ním? Ale nezoufal jsem si, kdepak, na zoufalství našinec nemá čas. Nevyhynuli ještě dobří lidé na tom světě, byl jsem si jist. A to mě zachránilo. Přišel nový den a radostná píseň opět opojila mou duši novými nadějemi. Pán, co vystoupil z vlaku, byl oblečený jako hrabě. Vázanka na místě, puky na kalhotách rovné jako zpod rukou žehliče, zkrátka jako kdyby ani nebyl všední den, ale svátek. Odnesl jsem mu dva kufry (málem jsem se pod nimi přetrhl) z nádraží do hotelu. Už jsem se s ním chtěl rozloučit a popřát mu štěstíčko, ale on mě tak hned nepustil. Chtěl vědět, jak se jmenuji, a velice se podivoval, že mám dvě jména, Chajim a Mendel, a chtěl vědět, co znamená Chajim; já mu řekl, že je to hebrejsky život a že Chajimem mě nazvali po nebohém otcově otci, ať je mu země lehká, a Mendlem mě nazvali po mámině otci, buď sláva jeho světlé památce. Pořád se se mnou nechtěl rozloučit. Chtěl vědět další a další podrobnosti o mém životě a rodině, až se mi samotnému z toho hlava tak zamotala, že jsem nevěděl, zda se mi to všechno v tom malém hotelovém pokojíku zdá, nebo zda je to pravda. Jako by vše už tady jednou bylo a já věděl, co bude následovat. I ta jeho kulatá tvář mi připadala najednou důvěrně známá, i s pohyby rukou jako bych se už kdysi setkal. A tak jsem se ani nepodivil, když mi věnoval los. „Na tento los ještě nikdo neprohrál,“ a já věděl předem, že mi to řekne. „Tento los je jako státní dlužní úpis, na tento los se toliko vyhrává,“ řekl ještě, ale neřekl mi nic nového. „Hrál jsi už někdy na los Čento?“ „Nikdy,“ povídám, jen název losu byl jiný, než jsem myslel, že bude. Jinak jsem nebyl překvapen ani šestákem, který mi vmáčkl do ruky; řekl ještě, abych ho prý už nezdržoval, že nejsem jeho typ, že mu vadí moje kozí bradka a kromě toho že má hodně práce.

Ten večer se Hana, moje malá dcerka, dožadovala svého práva neodbytněji než jindy. „Otče, dej mi najíst!“ Jíst, jíst, hlad, hlad, nebyla k utišení.

„Hanko, hlavičko moje kučeravá, zdalipak víš, co koupí otec už za týden? A možná o tři dny dřív než za týden? Koně koupím. Nového koně na trhu koupím. Když bude kůň, bude mrkev a bude koláč s hrozinkami. Takového koně koupím, jakého svět dosud neviděl. Poběží koník klip-klop, zazvoní podkovy a my vzlétneme v kočáru, v zlatém kočáru ty a já, poletíme nad promenádou a všichni lidé nás uvidí. Nejdřív nás nepoznají, ale Jékel, náš soused, zvolá: „Lidé boží, víte, kdo se to vznáší nad našimi hlavami v zlatém kočáře? Vždyť je to Chajim Mendel Gold a jeho dcera Hana. Nastane zmatek a tlačenice, hrdla se sevřou údivem a oněmí. Prrr, tátoši můj vraný, zlatem okovaný, prrr! vzkřiknu do modrého povětří, do bílých beránků; všichni na korze budou ještě chvíli němí, ale pak, jako když po blesku udeří hrom, zaburácejí lidé a zavolají…“

„Otče, pověz, jsi ty kouzelník?“

„Nejsem kouzelník, proč?“

„Když nejsi kouzelník, tak sis to všechno vymyslel.“

Mohl jsem se dát usvědčit dítětem?

„Tady máš, hlavo tvrdá, zarputilá a nevěřící, tady jsou mé tajemné čáry! Aby sis nemyslela, že před tebou něco zatajuji, podívej se, tady v tom je moje kouzelná moc.“

Zašermoval jsem jí fialovým papírkem před nosem:

„Víš, co je to los? Máš ty tušení, co je to los Čento? Na tento los ještě nikdo neprohrál. Na tento los se jenom vyhrává. Vidíš ten papír potištěný písmenky a ozdobený obrázky? Koukni, na, tady v pravém rohu, jak sama vidíš, je namalovaný koláč s rozinkami a hned vedle je kaše politá máslem a hned za ní mísa se slepičí polévkou…“

„Jak poznáš, že je to slepičí polévka?“

„Podle vůně, holčičko, podle lahodné vůně.“

„Tak víš co, dej mi brambor. Bramboru chci, vařenou bramboru, bramboru.“

„Dost! Ticho, nechci nic slyšet, tu máš bramboru, jen nebuď už tak malověrná.“

Spolkla bramboru, dal jsem jí druhou, spolkla ji, dal jsem jí ještě jednu, ale než ji spolkla, podřepl jsem a vyskočil a ještě jednou povyskočil, zatleskal, zazpíval: „Bude dobře, bude dobře, moje nota, naše nota, tralala-tralala.“ Zařádili jsme si, zazpívali, až jsme se unavili.

Představte si, ráno, jakoby mým snem omámena, vyburcovala Hanka sousedy a sousedky ze dvora a okolí: Broňu a Heňu, Stelu a Helu, Dinu a Mínu, Jékla i Beriše, Blaua i Farkaše. „Otec vyhrál v loterii, otec vyhrál peníze! Otec vyhrál na los, otec vyhrál majetek!“ A že i mně bylo příjemné takovému bláhovému snu uvěřit, mžoural jsem do ranního slunce opřený o zeď, a jak šli lidé kolem a vyptávali se, tvářil jsem se tajuplně a odpovídal pouze mrknutím oka a koutkem úst. Usmíval jsem se záhadně, neboť když už mám peníze v kapse, nemusím hned vykřikovat své bohatství do světa; ani do důstojnosti jsem se moc nutit nemusel. O čem jsem pomlčel sám, o to se postarali sousedé. Zapřísahali se, že to mají z první ruky, že to vše viděli na vlastní oči, posla z banky i hotovost, vymýšleli, přidávali a měli jste vidět tu melu.

V pátek odpoledne na cestě do lázně setkal jsem se s Kraftem.

„Doufám, že nepohrdnete šňupečkem tabáku?“ Takhle s úctou se mnou promluvil krejčík. Nabral jsem si z té panské dobroty, strčil do jedné nosní dírky, do druhé, dech zadržel, háááp-čííí. Zatroubil jsem vesele, jako když na roh zahoukáš, svět se mnou radostně povyskočil, háááp-čííí, v krejčíkově úsměvu spatřil jsem svůj vlastní úsměv a v dobré pohodě jsme sestoupili po schodech do lázně.

„Prosím, pane Golde, račte napřed,“ vybídl mě.

„Ne ne, já jsem mladší, račte napřed vy, pane Krafte.“

Vždyť znáte ty panské moresy. Viděl jsem a cítil, jak ti tam dole, v bazénku, mě omakávají pohledy jako dlaň, všichni, jako by zavětřili vzácného hosta.

„Ta lázeň, bratříčkové, se mi dnes jaksi nezdá, není dost teplá, nemyslíte?“ řekl jsem jako znalec, jemuž je dovoleno říci své mínění nahlas, a uvedl jsem svým pokoušením chudinu do rozpaků.

Voda, voda, ta hříšná, přilnavá, teplá voda to asi zavinila, ta hebká pára, která mi všechnu ostýchavost smyla z jazyka. Přáli si to, viděl jsem, že všichni v lázni si přejí oslnit se mým vlastním falešným sluncem, a tak jsem jim to dopřál a vyprávěl jim o svém velikém štěstí, o nečekané výhře.

Věřte nebo ne, jejich otázky i mé odpovědi se mi v té chvíli zdály pravdou; má píseň o bohatství obloudila nejen je, ale i mne samotného, a vynesla mě vysoko, do jakési netušené velebnosti. A teď jsem hleděl dolů do mikve na své bratry, nahaté, hubené, chlupaté, snad jen tou trochou tepla zahřáté, co z mé klamné písně vyzařovalo. Ta dumka ošidná mi náhle křídla svázala, proměnil jsem se v olověného ptáka a plácl jsem oběma rukama do vody. Nohy se mi podlomily, a nebýt lázeňského, který mě vytáhl z vody, nevím, co by se bylo stalo.

„Lidé boží,“ povídám, „dost už hloupostí, nevěřte, že jsem vyhrál v loterii, nic jsem nevyhrál. To vy sami jste si vše vymysleli.“ Čím víc jsem je přesvědčoval, myslím Broňu i Heňu, Stelu i Helu, Dinu i Mínu, Jékla i Beriše, Blaua i Farkaše, tím méně mi věřili. V úterý jsem zašel do galanterního obchodu, chtěl jsem si koupit knoflík na vestu.

Ujal se mě sám pan Stark, vyholený a navoňavkovaný; dva tovaryši a jeden učeň stáli v pozoru, čekali na příkazy. Prý nejdřív abych se rozhlédl, trochu si oddechl, nemusím prý spěchat, že pro mne mají času dost a že na mne už čekali. Mohou mi nabídnout to nejvybranější zboží, samý import, a že mi připravili, když dovolím, malé pohoštění. Knoflík chci, a ne pohoštění. V pořádku, v pořádku, chlácholili mě a utěšovali, k slovu nepřipustili. Jejich řeči a krabice se mi začaly před zrakem míhat, všechna ta hedvábná nádhera, kalhoty a klobouky, košile a střevíce, lesk a zrcadla, všechno to pohádkové textilní a kožené bohatství mou píseň naladilo v žertovnou tóninu. Už jsem se nebránil a oni jen pane Golde sem a pane Golde tam, moučníky mě hostili, lichotkami zahrnuli, a zda budu chtít kávičku s mlékem nebo bez, doutník mi připálili a hlavně štamprlata voňavé slivovice nalévali. A já se nenechal prosit. Pil jsem a pil a pil, až se mi hlava zamotala. Podepřeli mne, chytili za lokty a vedli k velikému koženému křeslu.

„Račte se posadit, pane Golde, tohle kožené křeslo tady jsme pro vás připravili.“

„Pro mě? Hrom do vás, vy filutové protřelí!“ Sáhl jsem do záňadří a vytáhl náprsní tašku. „Posaď se, peněženko! Tobě úctu vzdávají, a ne mně. No posaď se!“ Hodil jsem peněženku do křesla, špinavou, starou, ošoupanou šrajtofli. Ojoj, sklenička mi dočista hlavu zmátla, hned se směju, hned pláču, peněženka se otevřela, souchotě odhalila, mou bídu, jejich klam.

Komedianti

Maringotka jako čiperná kačena se houpavě rozběhla k východnímu obzoru. S pocitem uvolnění prožívala rodina jednu ze vzácných chvil pohody. Na těchto úmorných cestách zaprášenými silnicemi se vyprošťovala s každou změnou z jednotvárnosti. Od severu vanul osvěžující vítr. Po mnoha týdnech mohli doufat, že konečně sprchne.

Děti v oknech maringotky mávaly lidem na polích i vozkům, kteří je míjeli. Jen zřídka zahřmělo po silnici motorové vozidlo. Pak stačilo, když Ital na kozlíku s převázaným šátkem na hlavě přitáhl otěže. Klisna s klapkami na očích dělala, že si ničeho nevšímá, že v těchto chvílích, kdy se přibližují k cíli cesty, je povznesena nad takové malichernosti, jako je hukot projíždějících motorů.

V bezstarostné radosti si děti ani nevšimly, v kterém okamžiku se jakoby ze zálohy vyvalila černá mračna zpod obzoru. Ve větru, který sílil každým okamžikem, si podala oblaka ruce, obelstila slunce a v nestřeženém okamžiku je zaclonila.

Jenom horizont na východě, kam směřovali, svítil pořád modravou září. „Vijó!“ Lehkými šlehy biče pobízel Ital kobylu. „To se ti tancuje, mrško, viď, když máš čerstvou manikúru?“ Pořád tentýž hřejivý pocit, jaký opanuje člověka, když mu někdo udělá něco nečekaně hezkého. Vesnický kovář je sice škádlil, říkal: „Kampak harcujete, komedianti?“ nebo také: „S tou kobylou to daleko nedotáhnete,“ ale myslel to s nimi dobře. Klisna opravdu jako by ztrácela rovnováhu. Stála na silnici nešikovně. V něčem připomínala velikou kočku nahrbenou strachy. „Copak nevidíš, že má kopyta nadranc?“ smál se kovář. Nezůstalo pouze u slov. Kovář se ujal nejenom kobyly.

Vítr rozhoupával hladinu obilí do veselého vlnobití. Když byl Ital malý, vnímal tento houpavý tanec větru jako zázrak. Vítr přece žádné nohy nemá. A just je musí mít! A hodně noh, když zabírá a objímá tak široký prostor polí a pořád ve stejném rytmu běží v nových a nových vlnách po špičkách klasů od silnice až na druhý konec, tam, kde se zvedají zalesněné kopce.

Stříšky vrchů se zahalily do mračen. Tam snad už prší. Jako kluk nejednou pozoroval černá oblaka, jak pořád číhala nad špičkami vysokánských kopců. Někdy se převalovala líně a neškodně, ale bylo zle, když se rozzuřil vichr. Nafukovala se, prskala zlobou, chrlila oheň a hrůzu. V divoké plavbě sestupovala oblaka níž a níž k zemi, až nebylo vidět kopce ani horizont, ani stráně, ani louky. Jen bílé cáry mlhy poletovaly splašeně z místa na místo jako nepokojné terče blesků, které začínaly rozsvěcovat oblohu na všech stranách.

Na maringotku se snesla tma. Kapka deště se rozplácla na Italově tváři. Vichr mu málem vyrval bič z rukou. Ale jelo se dál. Krok za krokem, stále vpřed. Mladé topoly podél cesty se svíjejí v bocích jako čarodějné tanečnice. A praskání ve větvích se slévá se suchým rachotem hromů, které jako kdyby se kutálely po obloze současně všemi směry. Karmelina se jistě dívá oknem do zšeřelé přírody. Jednou mu žena vyprávěla o tom, jak odjakživa zbožňuje bouři. Bouři a tanec. Ale nebyla to pouze slova. Jen jednou ji viděl tancovat. Jednou večer u ohně se dala uchvátit rytmem tance. Za svítání se pak snažil oživit ten obraz noci, jako by to byl jenom sen. Připadala Antoniovi mrzutá. Tak podivně se bránila od samého začátku jeho pohledům a dotykům. Směl ji obejmout, žít s ní jako s vlastní ženou, směl se k ní přiblížit, kdy chtěl, ale ne, jak chtěl, ne více, než si zamanula, že je hezké. Nechápal její chování. Sotva se jí dotkl, svinula se do klubka, jakoby vystrašená jeho přítomností. Chovala se plaše a bázlivě a hned zas útočně. A vzápětí ho s pokorou odprošovala. A zničehonic začala naříkat na bolest v hrudníku. „Ne, to nic není, opravdu, nic to není,“ říkala najednou. Toužil aspoň po plamínku svíčky. Ještě se před ním ani jednou zcela neodhalila. A přece musí být krásná, nemá se za co stydět. Naopak. „Muž nesmí vidět ženu, jak ji Bůh stvořil,“ říkala. „Po čem bys pak toužil?“ Tato dosud nepřeklenutelná mezera rozpalovala jeho obrazotvornost tím prudčeji, čím více se přibližovala k cíli této cesty. Slíbila, že potom bude jiná, ať je trpělivý, že zcela jistě bude jiná. Ale kdo ví, zda na druhém konci zrovna této cesty není někdo, kdo všechno tohle Karmelino chování má na svědomí?

Bílý oheň blesku rozčísl mračna, prosvětlil topoly a ti v maringotce by přísahali, že blesk prolétl podlahou. Pořád ještě jeli. Děti se choulily v rohu palandy. S tváří na okně zírala Karmelina do ztemnělé přírody. Kovář, když vyjeli z vesnice, je upozornil na blížící se bouři. „Jen abyste nezmokli,“ volal za nimi. Zvláštní člověk. „Natrhejte si z hrušek do sytosti,“ řekl. Pohostil je jídlem a pitím. Říkal, že je sám, pořád sám. Celý život sám. Že má povahu po otci. Ani otec nenechal projít poutníka, ať už našince, nebo cizího, aniž ho pozval do chalupy. „Poutníci přinášejí štěstí. Taková je pověra,“ řekl kovář. Nebylo znát, kdy se šklebí a kdy to myslí vážně. Půlku tváře měl zohyzděnou plamenem nebo jiným zraněním, levé víčko pořád napůl sklopené. Mazlil se s dětmi. Dal si práci s kobylou, znamenitě ji okoval, a jak levně. Pořád jako by přemýšlel, čím jim způsobí radost. Antonio si po obědě udělal pohodlí, vyspal se v řídkém stínu jabloně. Karmelina zůstala s kovářem sama.

Bylo znát, že se kovář do něčeho nutí. Snad chtěl říci něco docela jiného. Pak to vše obrátil v žert o žárlivosti, který ani nemusel být žertem. Dal si číst z ruky. Karmelina neumí číst osudy z rukou. „To nevadí,“ řekl, „jen se mi do té ruky podívej. Co povíš, to bude pravda. Já chci, aby to byla pravda, co povíš.“ Poklekla a váhavě uchopila mocnou ruku. Pořád nic neříkala. Jen hleděla do vrásčité dlaně znetvořené mozoly a dehtem. „Proč se mě štítíš?“ řekl. Než vypravila ze sebe slova, zmizel v dílně.

Loudavě, jako by před každým krokem musela ohmatat tmu na silnici, pokračovala maringotka v cestě. Nad zšeřelou přírodou, zmítající se v bouřce, visel déšť. Karmelina se otřásla v ramenou. Gestem náhlého rozhodnutí shodila blůzku i košili. Obnažena do půl těla, neotočila se k dětem na palandě, nýbrž otevřela okno a vystrčila hlavu a hruď do bouře. Vdechla prudce tu pronikavou vůni zvlhlého povětří a zeleně. Je to báječné, když se příroda koupe. Když stébla a klasy ve větrném tanci střásají ze sebe prach včerejška a větve v divokém komíhání ožívají dychtivou touhou urvat pro sebe co nejvíce pročištěného vzduchu.

Leje. Karmelina zkříží ruce na prsou, a aniž se otočí k dětem, povídá:

„V šuplíku je svíčka, Rosano. Slyšíš, Rosano, vždyť je tady tma jak ve sklepě.“

Aby v ní dříve nevybledla touha postavit se před zrcadlo, opakovala podrážděněji:

„Rosano, pospěš si, prosím tě. Zapal svíčku. Neslyšíš?“ S napětím stanula před oblým zrcadlem.

Vítr zalomcoval plechovou stříškou maringotky. S ohlušujícím třeskotem zarachotil hrom. Děti na palandě ztichly. Rodrigo v košilce zíral do bouře s očima dokořán. Je to tak, jak to říkává táta: „Když se Pánbíček zlobí na lidi, práská ohnivým bičem po nebesích.“

Otevřela se dvířka. Na pozadí blesky prosvětlené oblohy vypadal Antonio v tom prvním okamžiku překvapení jako zrozpačitělý bohatýr. Prvně spatřil takto svou novou ženu a ona necouvla.

„Prší,“ řekl. „Leje jako z konve.“ Zůstal na prahu a shodil si kápi z hlavy. „Prokletá práce!“ Byl celý promočený.

Karmelina se protáhla kolem bedny s ocelovými tyčemi a jinými rekvizitami. Beze spěchu a s těžce zdolávaným neklidem vzala si na nahé tělo svetr.

„Nebýt bouře, jsme na místě,“ řekl muž. Už to nemůže být daleko, to městečko pod Vihorlatem. Nemáš něco na zub, Karmelino?“

Do maringotky vnikl štěkot. Psa uvázali vzadu k vozidlu hned poté, co nasedli do maringotky.

„Měli jste ho pustit dovnitř,“ řekl Antonio. „Ne! Teď ne!“ křikl, když Rosana náhle otevřela dveře. Vpustila psa. Natřásl se vesele, rozprskl vodu na všechny strany. Děti výskaly radostí.

„Mám ti namazat chleba se sádlem?“ zeptala se žena.

Bělavý oheň blesku proletěl křížem maringotkou. Plamínek svíčky se zachvěl a zhasl.

„Bůh nás uchovej od všeho zlého.“ Karmelina se požehnala.

„Uhodilo někde docela blízko,“ ozval se Antonio do suchého rachotu. „Nebrečte, děti, už je po všem. To byl nejmocnější hrom, všichni jeho mladší bratři budou čím dál tím chudokrevnější a pak zas bude svítit slunce. Co je?“ zeptal se vyděšeně a vdechl hluboce široko otevřeným chřípím.

Pach síry jako by se smísil s pachem škvařící se kůže.

Pes se se štěkotem vrhl ke dveřím. Všichni za ním.

V šerém lijáku jako by spatřili přízrak. Roztažená kopyta kobyly trčela vzhůru k padajícím proudům.

Jeho kobyla

1

Díval se za odcházejícím tělnatým kupcem v holínkách; díval se za ním tak dlouho, dokud kupec nezmizel za ohradou ze ztrouchnivělých prken, dokud nesplynul v drobném mrholení s živými těly hemžících se sedláků, honáků a koní.

Také se doslechl o tom, že kupec v tmavohnědých holínkách nakupuje pro vojsko a že platí za koně ze všech překupníků nejlépe. Teď tomu však už nevěřil. Omotával si provaz kolem dlaně tak pevně, až mu na ní naběhly žíly, a přitáhl Bertu blíže k sobě. Posílal kupce do horoucích pekel a zatracoval celý ten hlučný koňský trh, od něhož si tolik sliboval. Jeho pohled se vpil do hebké srsti protáhlé hlavy zvířete. Bertino masité chřípí se zachvělo. Kobyla zavětřila nepohodu a stařecky zaržála. Nikdo o ni neprojevil zájem a Vinco si pomyslil, že se vlastně nic nestane, neprodá-li ji. Se stoupající bezradností však cítil, že se mu tady, na otevřeném širém prostranství koňského trhu, postavila do cesty propast, kterou jen tak nepřeklene. Nevěděl, co udělá. Ani dnes ráno, když za svítání opouštěl svou vesnici pod Vihorlatem a vedl svou kobylu pustými polními cestami do města na trh, nebyl si jist svým záměrem prodat ji. Ale musel, nemohl jinak. Po kruté minulé zimě byl letní žár tak nemilosrdný, že na troud vysušil trávu a spálil úrodu. Ani bohatším sedlákům se nedostávalo krmení pro dobytek. Musel se pokusit prodat svou kobylu. Nemohl jinak, třebaže leccos už slyšel o tom, že cena koní směšně poklesla. S temným pocitem, který ho pohlcoval jako soumrak nečekané bouřky, zneklidněl Vinco představou, že mu kupec svou pohrdlivou nabídkou vlastně vtiskl do ruky žebráckou hůl.

Kobyla provinile ohnula dlouhou šíji a Vinco ucítil na krku teplý dech její vlhké tlamy. Mít tak po ruce sekeru! Tady na místě by s ní skoncoval. Upřeně se podíval na zátylek opelichané koňské lebky, na uzounký zarostlý pruh mezi neklidně stříhajícíma ušima. Stačil by docela slabounký úder, aby se toto stvoření, s nímž si v této chvíli neuměl poradit, zhroutilo s podlomenými koleny. Co by si však počal dál? Ještě není tak dávno, co mu pomáhala při svážení dříví z lesa. Pila však práci zastavila, dělníky propustila. Do vesnic na úpatí vyhaslé sopky Vihorlatu zavítal hlad. Přikrčené chalupy slaměných střech jako by se scvrkly ještě více.

Vinco se vyhnul krotkému pohledu zvířete. Zneklidnil ho strach, který z něho vyšlehl. Vtom ho napadlo: nechá kobylu tady na koňském trhu. Než by ji měl prodat překupníkovi za směšnou cenu několika mizerných korun, to ji raději ponechá napospas náhodě. Snad se jí někdo ujme.

V chůzi si Vinco odmotal provaz z dlaně. Proč, k čertu, přivázal kobylu na tak dlouhý provaz? Všechno ho dráždilo. I to, že Berta zůstala na místě, že se ani nepohnula. Vinco se neohlédl, nechtěl ji vidět. Vzdálil se, šel, co noha nohu mine, pomalu vytahoval promočené dřeváky z bláta cesty.

Stín je tichý, nehlučný. To, co šlo za ním, měkce a vlekle čvachtalo v rozdupaném blátě tržiště. Čvach, čvach, čvach. Neklamně poznal rytmus kolébavé chůze své Berty. Byl to rytmus jeho vlastního života. Zlomyslní sousedé si povídali, že se jí podobá i zevnějškem, a hihňali se tomu, hlupáci. Tuhle, když jí u kováře držel přední nohu ohnutou v koleně, změřil si ho v žáru výhně jeden z těch vtipálků a řekl, že prý má zrovna tak velké, krví podlité oči jako Berta. A že i čelist má tak dopředu protáhlou a rozpláclý nos. Nebylo mu tenkrát do řeči. A to, že ho trochu píchalo v boku, připisoval hladu. Teď nevěděl, zda se má ohlédnout, nebo ne. Čvach, čvach, čvach…

Ten kolébavý rytmus znal. Připomněl mu něco. A vzpomínka na ženu se vynořila dříve, než ji stačil potlačit. Šel pomalu a myslel na to, že oči novorozeněte – byl to chlapec – nespatřily svit hvězdnaté noci, který se plaše vkrádal do tmavé světnice. Ze strachu o ženu se utěšoval, že ne z každého semene vzejde plod. Ale pak už nebylo kam je zasít. Žena vykrvácela dřív, než stačila uzřít dítě, v němž už nebylo života. Dlouho se po pohřbu nemohl vzpamatovat. Osamělost byla horší než smrt. Cítil tep krve, ale nevěděl, že žije. Když si koupil Bertu, trochu se vzpamatoval. Síla, která v něm vřela, i mozoly na rukou měly zas svůj smysl. Znamenala pro něho víc než tažné zvíře.

Nemusel se ohlížet, aby se přesvědčil, že jde za ním. Chvíli vychutnával vědomí její odevzdanosti současně se silnou vůní jara, kterou do sebe vdechoval. Byl tak bezradný a prsty se mu křečovitě stáhly. Svíral v pěsti svou představu světa, který se mu postavil do cesty jako vysoká hladká zeď. A zas uslyšel, jak za ním jde kus jeho vlastního života, který ze sebe vyrval násilím, ač nechtěl. Prchal sám před sebou. Svět ho pokořil neštěstím a chudobou a nyní ho sužovala slepá pokora zvířete. Protivila se mu v něm jeho vlastní bezmocnost. Věděl, že ho kůň sleduje krok za krokem a že půjde odevzdaně za ním, i kdyby se šel utopit do blízkého Laborce, v jehož zpěněném korytu už tají zbytky zimy. Stékají proudem a v miliardě neviditelných krůpějí. S voňavým příslibem blízkého jara strhávaly s sebou i chmurné představy, křečovitě sevřené v dlaních. Teď už v nich zůstaly jen hněv a zlost. Vinco se prudce otočil. Kobyla se zastavila těsně za ním a couvla úlekem.

„U sta hromů! Copak si s tebou neporadím? Mrcho prokletá! Chcípni! Ohavo! Flundro! Bestie! Potvoro!“ Téměř nepříčetně tloukl zvíře po hubě, kopal do slabin, uhodil do čelisti a nozder.

Berta, odevzdaná do vůle pána, který jako by ji hladil za věrnost a služby, držela pokorně tělo i hlavu a v křeči sebeovládání, které jí snad dělalo dobře, se šklebila žlutými zuby. Z pootevřené tlamy stékala hustá, lepkavá slina. Vinco nepostřehl chvějící se boky kobyly. Jeho ruce dlouze a vroucně objímaly krk zvířete. Dva kolemjdoucí sedláci ho spatřili, zrovna když odmotával smyčku z Bertiny šíje. Strčil do ní oběma rukama a vzdálil se. Jeden ze sedláků na něho zavolal: „Hej, jen aby ses na té smyčce neoběsil!“

2

Uprostřed náměstí, pod dřevěnou sochou patronky města, svaté Adriany, stál hlouček lidí. Už zpovzdálí zahlédl Vinco širáky, šátky a nad hlavami otevřené deštníky. Kapky deště stékaly ze střech i z napřažených paží patronky. Vinco si myslel, že je to nějaká pobožnost pod holým nebem. Když se však přiblížil k hloučku, uslyšel, jak se nad ním vznáší zcela světský, trhovecký hlas. Vinco hned neporozuměl smyslu vyvolávaných slov. Opatrně rozrazil hradbu promoklých ramen hloučku a dostal se dopředu. Lidé soustředění na hru trhovců se hádali a vykřikovali:

„Tam je!“

„Tady!“

„Aha, má ji pod pravou.“

Všichni se dali unášet příjemně vzrušující hrou. Nevšímali si Vinca ani popoledního slunce, které se prodralo mračny, usedlo na plachou tvář světice i na malý hrací stolek pod dřevěnou sochou a opět se stáhlo za mračna.

Z bezprostřední blízkosti byl skvělý přehled. Slova trhovce byla zřetelná, rozveselovala a škádlila:

„Oetkerova moudrá hlava,

stokrát bere ten, kdo dává…“

Muž ve světlomodré rádiovce zpěvavě protahoval první slabiky. Vypouštěl je z malých úst v červenofialovém obličeji jako barevné balonky, uvázané na neviditelných provázcích. Usmál se na Vinca zlatým chrupem a zaskřehotal:

„Kde je lodička, kde je?

Kde je tvé štěstí, kde je?“

A pak zopakoval celou říkanku znova:

„Oetkerova moudrá hlava, stokrát bere ten, kdo dává, šimy, polka tam a sem, i ty budeš boháčem!“

Opásán ve velkém koženém plášti budil ten muž dojem hojnosti. Jeho dlouhé opičí ruce poskakovaly bez ustání po hracím stolku, a když se opětovně přeptal kolemstojících „Kde je lodička, kde je?“, ozývaly se z obecenstva vzrušené hlasy: „Tam! Tady ji máš! Teď ji máš pod levou rukou!“

V chlapíkově pohledu byla spokojenost. Strhl obecenstvo ke spoluúčasti při hře. Výkřiky kolemstojících se stupňovalo napětí, které potřeboval. Lidé přicházeli a odcházeli, vyhrávali i prohrávali, ale o velké obnosy tu zatím nešlo.

Pouze jakýsi tlouštík se svislou jizvou pod okem se odvážil vsadit pozoruhodnější obnos a zvýšit tak všeobecné napětí. Vinco ani ostatní neměli ovšem tušení, že tlouštík je jedním ze tří tichých společníků muže v koženém kabátě.

Vinco se dal unést hrou. Zahleděl se na plíšky – obyčejné zátky od piva –, které muž v koženém kabátě tiskl palcem a ukazovákem, posouvaje je rychle po hladké ploše hracího stolku všemi směry. Nyní oba plíšky nadzvedl a opět je posouval, šoupal jimi sem a tam, poodkryl je a znovu přikryl a pod jedním z těchto dvou plíšků se pokaždé zabělal droboučký, zmačkaný papírek zvaný lodička. Vincovi se zdálo, že je zcela lehké uhodnout, pod kterým z plíšků je „lodička“. Divil se pouze, že tlouštík odkrývá plíšek pomalu a dlouze jako hazardní hráč kartu. Všichni si s úlevou oddechli. Tlouštík s jizvou pod okem sázku vyhrál. Napřáhl okázale ruku, aby mu na ní byla odpočítána velká výhra.

Muž v koženém kabátě ani nemrkl okem. Jako by ani nešlo o velký obnos, pokračoval ve hře s plíšky, a vyzývaje lidi k sázení, nespouštěl Vinca z očí. Pak zničehonic spustil jako mnich při modlitbě:

„Koně prodal – nic nekoupil,

prodal, prohrál – vše prohloupil,

štěstí svoje vyzkouší – kdo se znovu pokouší.“

Tu veršovanou říkanku zopakoval ještě jednou a pak znovu. Neposuzoval Vinca podle černého klobouku a ošoupaného svrchníku, nýbrž podle chvilkové kuráže prahnoucí po činu, kterou mu bezpečně vyčetl z očí.

„Tak co, švagře,“ zeptal se familiárně a strčil mu pod nos plechovou pokladničku, „jdem do toho?“

„Hraju,“ řekl Vinco a spustil z prstů do pokladničky celé své jmění – kovovou pětikorunu, kterou měl už připravenou.

Pak si nejasně uvědomoval, že už vyhrává asi pětinásobek vloženého obnosu a že je středem pozornosti. Nepozastavil se nad nečekanou výhrou, a když mu sázky několikrát nevyšly, pořád byl ještě příjemně vzrušen a rád, že do hry vkročil. Najednou však semínko nedůvěry zbystřilo zrak a rozdmýchalo podezření. Poznal, že hráč v koženém kabátě má nehty na palcích nápadně dlouhé. Už od nich neodvrátil oči.

Hráč pocítil Vincův zkoumavý pohled. Nemohl vyloučit, že mu ten prosťáček odhalil karty; rozehrál plíšky, jak nejrychleji mohl, a zvolal:

„Kde je lodička, kde je? Ukaž! Hop – nebo trop.“

Hotovo. Opičí ruce se zastavily. Teď byla řada na Vincovi.

Sáhl po plíšku a odkryl jej. Lodička tam nebyla. Dříve než mohl muž v koženém kabátě zasáhnout, odkryl hbitě i druhý plíšek. Lodička nebyla ani pod druhým.

„Podvod! Zlodějna! Podfuk!“ křičeli lidé. Vinco v sobě nepotlačil nával zloby. Prudce odkopl hrací stůl. Pokladnička vylétla do vzduchu a drobné se rozkutálely po zemi. Strhla se mela.

Na Vinca se vrhli tři najednou. V uších mu zaburácela horská bouře. Blesky a hromy! Skok a úder. Pěst a noha a zase pěst. Povalil je, přemohl je, a než se vzpamatovali, vzal si na mušku hráče v koženém kabátě. Klečel na něm celou váhou a divoce mu lomcoval hlavou. Ani jeden z jeho tichých společníků už nezasáhl. Bylo ticho, které se stupňovalo každým dechem dvou zápasících na zemi. Potom suše zapraštěla kost. Pronikavý výkřik přeťal napětí a hráčova ruka se zlomeným palcem padla do kaluže. Někdo zvolal: „Četníci!“ Dav očividně prořídl.

Dva četníci odváděli Vinca trhovištěm, poznamenaným stopami rušného dne. Pod rukama kupců mizely stánky, pulty a zboží do beden a krabic. Vesničané v košatinových vozech se halasně rozjížděli na všechny strany. Rozházené papíry se nevzpíraly rozmarné hře větru. Za chvíli byli u věznice, u starého stavení se zdí oprýskanou zvenku a vlhkou zevnitř.

Jen s námahou se posadil Vinco na dřevěném lůžku. Čtverečky zamřížovaného okna se díval do měsíční noci. Tupá lhostejnost z něho opadávala zvolna a nepostřehnutelně jako odcházející noc. „K čertu,“ zamumlal do tmy. Rány na tváři i na těle se hlásily vtíravou bolestí. Pocítil žízeň. Zalomcoval dveřmi a přiložil k nim ucho. Mávl rukou, jakože v tuto dobu je asi zbytečné budit četníky, stejně se jich nedovolá.

Noc se chvěla tichem. Opíral se hlavou o stěnu cely. Sáhl si do tlumoku a postavil se. S myšlenkami, které zatracoval, vytahoval pomalu, kus po kuse, zmuchlaný provaz a zastrčil ho zpátky do mošny. Odplivl si a zaklel hlasitě.

Za svítání ho vypustili z vězení. Zastavil se na chodníku a zachvěl se údivem a zimomřivou nadějí. Na opuštěné ulici, prosvětlené rozbřeskem, mu přicházela vstříc – jeho kobyla.

za války

Klenot

Kmotr stál uprostřed pokoje a plakal.

Vkročil chlapec a zeptal se:

„Proč pláčeš, křestní otče?“

Nedostalo se mu odpovědi.

Chlapec povyrostl, stal se z něho muž, ale na dvě slzy, stékající po kmotrově neholené tváři, zapomenout nemohl. Co se to asi událo ve světnici s rozházenými papíry, střepy porcelánu, rozmetaným prádlem a s peřím polétávajícím ve vzduchu, že vypadala, jako by ji zrovna opustili lupiči? Léta uplynula a tajemství dvou slz tu zůstalo.

Kmotra má přece každý jen jednoho. Ten chlapcův (přál si, aby ho nazýval křestním otcem) přicházel k nim domů často, ale v den jeho narozenin se dostavil zaručeně a vždy se bylo možno na něho předem těšit. Přinesl tabulku čokolády nebo sáček bonbonů, a to hlavní nechal až na konec.

Bylo to malé představení, bez něhož se žádná oslava neobejde. Teprve před odchodem, jako by si na něco vzpomněl, ťukl si kmotr do čela a pravil: „No jistě, na to nejdůležitější jsem málem zapomněl.“ Přistoupil k chlapci a štípl ho do tváře. Trochu to bolelo, ale bylo to sladké při pomyšlení, že to hlavní teprve přijde. „Komu patří tyhle nádherné…“ protahoval slabiku za slabikou, aniž dokončil větu. Dělal, že pilně hledá něco po kapsách, že to nemůže najít. „Čí jsou tyhle…“ opět začal a nedokončil větu. Mračil se, krčil legračně čelo, mžoural, napínal chlapcovu trpělivost. „Kam jsem to zas jen strčil?“ mumlal do knírku pod nosem. „No jistě, hned jsem si to myslel,“ sáhl dvěma prsty do kapsy vesty pod sakem. Podržel řetízek ve dvou prstech a rozhoupal malé hodinky se světležlutým ciferníkem před rozzářeným chlapcem. „Čí jsou tyhle zlaté hodinky?“ zeptal se.

Byla to taková hra; chlapec jí rozuměl a měl tu hru raději než zlaté hodinky, které směl podržet a přiložit k uchu, aby se přesvědčil, že jsou opravdové a tikají. „No, čí jsou tyhle hodinky?“ zeptal se kmotr ještě jednou. „Moje,“ pravil chlapec. „Kdy je dostaneš?“ zněla další otázka. „Až mi bude třináct a budu velký. K svátku dospělosti, k bar micva je dostanu,“ odvětil chlapec a vrátil hodinky křestnímu otci. Mohl si být jist, že se o příštích narozeninách bude tatáž hra opakovat se vším všudy, i s otázkami, které slibovaným hodinkám předcházely.

Kmotr měl neklidnou povahu. Chvíli poseděl na židli a hned zas vstal, jako by měl roupy. Chodil sem a tam po pokoji, mluvil s chlapcovými rodiči nebo s jeho staršími sourozenci, a když se to dalo nejméně čekat, otočil se k chlapci, prostrčil palec mezi prsty a zeptal se: „Ještě si pamatuješ, co jsem ti vyprávěl o této jizvě na palci?“ Otočil ho bříškem nahoru a přiblížil k chlapcovým očím. Ale nemusel to dělat. Chlapec věděl, co chce křestní otec slyšet. Tuto hádanku znal zrovna tak jako všechny hádanky. Ale ještě váhal. Neodpověděl hned. „To už jsi zapomněl, co jsem ti o této jizvě na palci vyprávěl?“ opakoval svou otázku a dělal, že ho mrzí chlapcova zapomnětlivost nebo nepozornost. Vyprávěl přece chlapci, a nejednou, že se narodil do bouřlivých časů. Pro Židy jsou všechny časy bouřlivé. Není takového času, v němž by někdo proti Židům nebouřil a neštval, třebaže pokaždé pod jinou záminkou. I tenkrát, když se chlapec narodil, tomu tak bylo. Rozeštvaný dav se rozběhl k synagoze, kde se konal křest, a okna začala řinčet, jak je roztloukali vandalové kamením. „Tak co?“ povzbuzoval chlapce. „Už si opravdu nepamatuješ, co jsem ti o této jizvě vyprávěl? Řekl jsem ti přece, že čím budeš ty větší, tím bude tato jizva na palci bledší. Proč? Poněvadž jsem tu řeznou ránu utržil… kdy? Při jaké příležitosti?“ Chlapec se culil. „Kdyby mi tenkrát, když se okenní skla chrámu začala sypat a řinčet, nebyl obřízkář, jemuž úlekem ujela ruka, řízl do palce, který jsem nastavil, když jsem tě držel v klíně, byl by ti ufikl… co?“ S malinko pootevřenými ústy a se schovaným úsměvem v kníru čekal na odpověď. „Pindíka,“ rozchechtal se chlapec. „To jsem rád, že to víš,“ řekl s potěšením kmotr.

Třináct chlapců ve městě se těšilo přízni křestního otce. Všechny vyhledával, o všechny se staral, se všemi se bavil stejně. A když se někdo pozastavil, že si v tom počíná nad své možnosti, odpovídal: „Dělám to, co dělám, pro vlastní potěšení. Když mi už Pánbůh nepožehnal a nedal vlastní syny, tak mám alespoň křestní syny. A oni musí cítit, že mají křestního otce. Ten, kdo se honí za poctami, tomu pocty unikají, je psáno. Já se za poctami nehoním. To, co mne ten špás stojí, platím ze své vlastní kapsy, a tak se do toho raději nepleť,“ okřikl tu jednoho souseda, tu druhého. Byl prchlivý a falešné lítostivosti sousedů nevěřil. Nevěřil ani příbuzným, když mu některý z nich vytýkal, že utrácí na své kmotřence více, než by si mohl dovolit. „Proč musíš mít třináct křestních synů?“ zeptal se ho jednou švagr, jehož nemohl podezírat ze zlomyslnosti. „Proč? Protože rok má dvanáct měsíců,“ odpověděl rozčileně, „tak mám jednoho křestního syna v rezervě pro případ přestupného roku, který má třináct měsíců, a ne dvanáct, ale ty to ovšem nevíš.“ Nebylo možno se s ním o této věci klidně bavit. Kupoval a roznášel pro své kmotřence kalhoty a košile, svetry a bagančata na zimu. To byla spíš pomoc pro chudé rodiče jeho svěřenců. Pro křestní syny samotné měl hádanky a pohádky a také cukroví a především slib zlatých hodinek. Hlídal je před očima loupežného režimu a jeho biřiců, pokud mohl. Uhlídal je při domovních prohlídkách i poté, když musel vrchnosti odvést rádio, jak zákon kázal, když ho obrali o živnost, jak zhovadilý zákon kázal, když musel odevzdat rodinné šperky, jak norimberský zákon kázal, a když byl označen žlutou ponižující hvězdou, jak kázal týž ďábelský zákon.

Zlaté hodinky nebyly už pouze hodinky, to byl pytlácký můstek, jímž do posledních dnů pronášel zbytky svých nadějí svým křestním synům. Byli ještě malí. Nejstaršímu z nich bylo dvanáct. Při posledním setkání na ulici mu šeptl do ucha: „Přijď ve čtvrtek v pět, ukáži ti hodinky; už za rok budou tvoje. Ale nikomu ani muk! Čestné slovo?“

Chlapec o tom setkání necekl, ani doma nic neřekl. Kdo by ho také poslouchal, když všechno bylo vzhůru nohama. Mluvilo se o novém zákonu, podle něhož Židé budou muset opustit své příbytky.

Páté hodiny se nemohl chlapec ten čtvrtek dočkat. Pak vkročil po špičkách do pokoje křestního otce. Křestní otec stál bezradně uprostřed pokoje. Měl modřiny pod očima a rozbité, opuchlé rty. V černém kníru se červenaly rozmazané kapky krve. „Proč pláčeš, křestní otče?“ zeptal se. Nedostalo se mu odpovědi. A tenkrát ještě netušil, co znamenal pro křestního otce klenot, o který byl zrovna oloupen.

Kariérista

Této noci odcházel Pištuka ze zábavního lokálu Lumbo v podivném rozpoložení veselého náměsíčníka. Ovládal nohy i ruce, a přece se trochu obával; bylo mu, jako by měl spadnout ze střechy. Měsíc, který mu svítil na cestu, ho osvobodil od zemské tíže, vytáhl do výšin, a tak se viděl hned v bílém plášti, hned v černém, podle toho, v kterém z obchodů, které zrovna míjel, právě stál, samozřejmě ve svých představách. V lahůdkářském obchodě Emanuela Brauna stál za pultem v bílém plášti, s lehkostí odstrčil červenonosého majitele od moderního stroje na krájení pařížského salámu a se širokým úsměvem směrem k zákazníkovi prohodil: „Co jsem tady pánem já, se na váze nešidí. To jen Židi šidí. Od liptovské bryndzy přes švýcarský ementál se teď u nás dostane všechno. Mně ani Hitler, ani Tuka nezabrání v importu.“

Když míjel železářský obchod Efraima Sruloviče, viděl se Pištuka v černém plášti rovněž za pultem. „Okamžik,“ omluvil se zákazníkovi, který zrovna hledal nedostatkové zboží. Koho by také napadlo, že lidé i za války zůstanou tak neskromní a bude jim záležet na tom, zda klika u dveří je z mědi nebo jen niklu. Ovšem zákazníkovi se musí vyhovět, poučoval Sruloviče a nařídil mu, aby se holil každý den. Jinak že se s ním bude muset rozloučit bez ohledu na to, že jeho sklad má stotisícovou hodnotu. Také mu s okamžitou platností nařídil, aby svůj umaštěný černý plášť konečně zahodil a dal pro sebe, pro tovaryše i pro něj ušít pláště z tmavomodrého lesklého klotu. „Není možné,“ řekl, „abychom se před zákazníky, ať jsou z města, nebo z vesnice, objevovali jako maškary anebo jako žebráci.“ Pak se už s gustem věnoval sedlákovi, který se nekonečně probíral v bedně s kosami. „Jebem já ti tvou sedláckou, všemi mastmi mazanou duši,“ okřikl ho, „už ti ani tato kosa nevyhovuje?“ Musel si přiznat, že tento způsob mluvy odkoukal od Srulovičova tovaryše Leopolda, kterého znal, ještě než arizoval obchod se železem.

Měsíc, který svítil Pištukovi na cestu, ho uvedl posléze do galanterního obchodu vdovy Emy Freiové. Ze všeho nejvíce ho mrzelo, že vdova je ošklivá jako sůva a tak neohrabaná a pořád tak malátná, jako by jí vůbec nezáleželo na výdělcích. „Takhle přece, paní Freiová,“ upozorňoval ji, „to nikam nedotáhnem. Nevyděláme ani tolik, abych vám mohl zaplatit měsíční plat. Pak nenaříkejte, že jsem vám dal výpověď. Vy ráčíte být spíš překážkou než pomocí. Na zákazníka se nesmí ani zhurta, ale ani ne ospale. Moje zásada je klid a elegance, rozumíte, paní Freiová? Klid a elegance. A vy jste neklidná, ošklivá a zanedbaná. Zítra vás chci vidět v obchodě naondulovanou, upravenou a trpělivou.“ S těmi slovy opustil galanterní obchod vdovy Emy Freiové.

Zbylo vyřešit otázku národnosti. Ošemetnou otázku, kterou bude muset rozlousknout jedním úhozem jako skořápku vlašského ořechu. Pištuka uhodil pěstí do zdi budovy, kterou míjel. Měsíc, který mu svítil na cestu, se zrovna podíval do emailového zrcadla bílého štítu připevněného na vrata, na němž byl nápis: Místní velitelství Hlinkovy gardy. „Já že jsem Maďar?“ zeptal se Pištuka. „Když já jsem Maďar, tak jste všichni v tomto městě Maďaři,“ křičel vztekle. A když viděl, že trochu přestřelil, řekl omluvně a teď už rovnou do tváře velitele Cimpáka: „Co je s tebou, žes k nám přestal chodit do oficíny?“ Ale Cimpák s pistolí v pouzdře a s lejstry papíru v napřažené ruce mu nevěnoval pozornost. „Já nesmím být považován za odbytou veličinu,“ bránil Pištuka své zájmy ve velitelově kanceláři. „Já za to nemohu, že můj táta uměl maďarsky. Já jsem patriot a nacionalista nového státu. Co? Já že nadržuji Židům? Nesmysl! Každý druhý v tomto městě je Žid. Kdo nemá židovského souseda, ať po mně hodí kamenem. Jsem vzdělaný člověk, znám řeči a mám vychování. Mým přítelem je okresní náčelník. To koukáte, holoubkové, co? Nevěříte? Přesvědčte se. Jsem zrovna tak dobrý Slovák jako on. Také jsem se tady narodil, do slovenských škol chodil, co chcete více? Odvahu? Mravnost? Ostražitost? Netvař se, bratku Cimpáku, že to nevíš. Že ti není nic známo o tom, jak jsem odvrátil nebezpečí znemravnění v tomto městě.“

Teď, ale i často předtím, si Pištuka vzpomněl na sobotní letní odpoledne, kdy ne on sám se nazval hrdinou, ale lidé, kteří byli očitými svědky jeho činu, poklepávali mu na rameno za bravurní kousek a nazvali ho vlastencem a detektivem. To šel zrovna tichou a poloprázdnou ulicí podél oken zastíněných roletami a okenicemi a v tom tichu a nesnesitelném vedru – na ulici bylo jen několik málo chodců – zbystřil sluch. Na silnici blízko chodníku, několik kroků od hasičské zbrojnice, stála na čtyřech kolech černá nádrž s vodou, prostě hasičská cisterna. Zcela instinktivně přiložil Pištuka ucho ke stěně cisterny a zaslechl zevnitř podezřelý šramot. Máváním rukou svolal blízké i vzdálené chodce. Cítil, že odhalí něco zcela neobvyklého, a chtěl, aby u toho byli svědci a pro případ potřeby také pomoc. Pištuka se tiše vyšplhal na samý vrch cisterny bez příklopu. Byla prázdná, voda v ní nebyla. Pištuka zalehl jako voják a nahlédl dovnitř, do šera, do tmy. Mezitím se kolem černé nádrže na kolech shromáždilo na padesát lidí. Pištuka si upravil brýle na nose, aby mu nespadly do cisterny, vyhrnul si rukávy košile a zvolal do nádrže: „Než napočítám do tří, budete venku.“ Shromáždění na silnici zneklidnělo. Koho tam našel? Koho odtamtud vyhání? „Jedna,“ zvolal hrozivě Pištuka a zamával lidem. „Dva!“ Udělal pomlku a v kulatém otvoru cisterny se objevila rozcuchaná hlava s ofinou, kterou všichni znali. Obecenstvo zkoprnělo, vlastním očím nevěřilo. Dívka v lehkém letním šatu sklouzla po vypuklém boku cisterny na zem. Něčí chlupatá ruka ji mocně popadla a vláčela po zemi. „Nebij mě, otče, netluč, já tam… já třídila heřmánek.“ Vojáček v uniformě, který byl v cisterně, zmizel v tom zmatku bez úhony a Pištukovi se nadýmala hruď hrdostí, když ho lidé poklepávali po rameni a s uznáním a popravdě poznamenali, že v cisterně se zrovna tak dobře mohl schovat ozbrojený zloděj, lupič, nebo dokonce nepřátelé státu a národa, kteří v této revoluční době již začali – jak se psalo v novinách – nebezpečně vystrkovat růžky.

Nebylo tedy pochybnosti, že Pištuka obstojí i na vojně. Narukoval do prezenční služby, když mu bylo jedenadvacet, a do roka to dotáhl na desátníka. Kdyby nebyl tak daleko od domova, mohl být celkem spokojen s funkcí písaře v proviantní službě, ale spokojen nebyl. Nevýslovně se mu stýskalo po domově, po přátelích, po zábavním lokálu Lumbo, po děvčatech a trochu i po dívce, kterou odhalil v cisterně a která se do něho zamilovala. Od oné soboty už jí nikdo ani jinak neříkal než Kamilka, když se tolik u otce doprošovala, aby ji nemlátil, že tam v nádrži nedělala nic špatného, jen třídila s vojákem z kasáren kamilku, jak se tady říkalo heřmánkovému květu. Psala mu často a on odpovídal, když měl náladu, až ho jednou napadlo, že místo dopisů hloupé Kamilce by měl napsat dopis okresnímu náčelníkovi. Jedině on by ho mohl vytáhnout z této vesnice, kde se mohl nudou zbláznit. Dal si na dopise záležet a vybranými slovy naznačil, že mu nejde jen o přeložení, ale také o to, že se necítí podle schopností využit. „Kdybys, Pištuko, něco potřeboval, rád ti vyhovím. Stačí, když napíšeš.“ Takto doslova mu to řekl náčelník, když ho před odchodem na vojnu holil naposledy. Pištuka by mu za tu ochotu zulíbal ruce. Dosud toho nevyužil, ale teď, po roce, se na ni mohl odvolat, což také učinil. Naslinil jazykem lep na obálce a vsunul ji do poštovní schránky u kasárenských vrat.

Uplynuly dva dny, tedy dopis ještě nemohl být na místě, když se Pištuka z večerního rozkazu dověděl, že je přeložen. Bylo to k nevíře, jak rychle a jak působivě zabral jeho dopis. Blahopřál si, nemohl vzrušením spát, pravicí si tiskl levici a den poté byl na místě, v kasárnách svého rodného města. Jen jedna věc mu nešla do hlavy. Jak se mohlo stát, že ho od pěšáků přeřadili k dragounům? Jakživ na koni neseděl. Ale i kdyby měl rajtovat jako kovboj na prérii nebo zkrotit mustanga, podstoupí všechno, aby tady mohl zůstat. Odevzdal zalepenou obálku službukonajícímu vojínovi na chodbě a za chvíli měl odpověď. „Máte se hlásit u štábního rotmistra Bora.“ Pištuka si sundal brýle a jeho oči vypadaly, jako by vylézaly z důlků. „U Bora?“ ptal se překvapeně. Na jedné straně to bylo potěšující, štábní rotmistr byl místní člověk, znal ho odmalička. Na druhé straně se cítil Pištuka, jako by ho zezadu někdo přibodl bodákem ke zdi. „Co to má znamenat?“ zeptal se, ale službukonající vojín odběhl na druhou stranu dlouhé kasárenské chodby.

Tutéž hodinu se věci vyjasnily. Pištukovi se však udělala tma před očima. S tím, že ho přeřadí k vojenskému pracovnímu útvaru, nepočítal a neměl důvod počítat. Stál v pozoru před širokoramenným tlustým štábním rotmistrem, který ho převyšoval o dvě hlavy, jako opařený kus telete, nesvůj, zaskočen, bezradný.

„Co na mě koukáte jako vlčák na podvlékačky, desátníku?“ zahulákal na něj štábní rotmistr, jako by Pištuka neměl ani jméno, jako by ho štábní rotmistr neznal. „Běžte se vysrat, páchnete, desátníku,“ rozkázal štábní rotmistr. Pištuka se nezmohl ani na slovo, ani na odpor. Sotva za sebou vláčel nohy.

Trvalo několik dnů, než pochopil, že se sem nedostal po intervenci okresního náčelníka, ale po zásahu někoho jiného, kdo se mu snad chtěl pomstít. Nebo že by to byla náhoda, že ho šoupli do houfu státně méněcenných elementů? Vzteky škrábal Pištuka omítku na zdi. Nechali ho bez povšimnutí. Týdny ubíhaly, aniž se mu dostalo rozkazu či zadělení. Pištuka projížděl prsty hladkým povrchem vojenského opasku a napadlo ho, že by měl zahrát sebevraždu oběšením. Pak by si ho všimli. Ale od koho tady vůbec může čekat nějakou pozornost? Štábní rotmistr, velitel pracovní jednotky, se zdržel ve své kanceláři hodinu, nejvíce dvě, a zmizel z kasáren. Pištuka brzy prokoukl situaci. Zjistil, že nebyl hledán, ani když v kasárnách nespal. Přemýšlel, jak se co nejdříve dostat do styku s okresním náčelníkem Sabem. A to se mu právě málem nevyplatilo. „Co tady pohledáváte ve službě,“ zaslechl za sebou hlas, který mu zasyčel v uchu jako horká pára náhle vypuštěná z ventilu. Bylo to na chodbě Okresního úřadu, troje dveře od cíle jeho cesty. „Poslušně hlásím,“ srazil Pištuka podpatky. „Přestaňte dělat opičky a okamžitě se vraťte do kasáren,“ procedil Bor mezi zuby, sežehl ho drtivým pohledem a rozkázal, aby se u něho zítra ráno v devět hodin hlásil.

Za kasárenskými okny mile sněžilo a výhled na bílé kopce přímo podmaňoval Pištukovu duši, když pomyslel na to, že se mu konečně dostalo uznání. V železné pícce mohl spálit polen, kolik chtěl. Teď už měl i pucfleka. Jmenoval se Benco, takový malý, neškodný židáček to byl, sotva unesl proutěný koš s dřívím a pořád byl usmrkán. „Utři si, Benco, nudli pod nosem.“ „Já mám polypy, pane desátníku,“ zahuhňal vojáček v nepřiměřeně veliké černé uniformě a otrhaných bagančatech. „Já se tě neptal na polypy, já kašlu na tvoje polypy. Přilož poleno do kamen a ať tě už nevidím.“ Benco mu čistil boty, nosil dříví do kanceláře a byl šťasten, když ho poslal pro něco do města.

Nejen sluha v osobě Benca hřál Pištuku. Nejen teplo, které sálalo z železné pícky, ho povzbuzovalo. Bylo toho daleko více. Pištuka byl povýšen. Vztahy se strážmistrem Borem se upravily. Ne, tušení Pištuka neměl, že kariéry, po níž tolik toužil, dosáhne tak rychle a že povede zrovna touto cestou. Na jejím začátku se černala mračna urážek, zklamání, šikanování a nepochopení, nemluvě o jednom podlém udání, s nímž se Pištuka nesmířil.

Svými schopnostmi zdolal všechny překážky, které se mu postavily do cesty. Byl přesvědčen, že by nikdo neuměl tak proplouvat mezi zuřivou a nevypočitatelnou náladovostí velitele a mezi úkoly, které pro něho z nového zařazení vyplývaly, jak to uměl on.

Začalo to všechno tenkrát, když se onoho deštivého rána v devět hlásil u svého velitele, štábního rotmistra Bora.

„Psát umíte, desátníku?“ zeptal se ho velitel, aniž se k němu otočil od stolu.

„Umím, pane veliteli.“

„Napište sem na papír, já jsem vůl!“

„Já nejsem vůl.“

„Kdo tady rozhoduje o tom, kdo je vůl, já, nebo vy, desátníku?“ Štábní rotmistr se postavil a založil ruce v bok. Vyhnal Pištuku z kanceláře, aniž se slovem zmínil o nenadálém setkání na Okresním úřadě.

I nadále se k němu velitel choval cize, ale Pištuka se domýšlel, že je to strachem, že se ho velitel bojí, že si myslí, že Pištuka se do jeho pracovní jednotky dostal zásluhou někoho, kdo měl zájem vědět o štábním rotmistrovi dosud neznámé podrobnosti. Při jedné příležitosti ho zastavil Bor na kasárenské chodbě a zeptal se ho, co dělal na vojenské správě. „Já tam vůbec nebyl,“ vyhrkl Pištuka upřímně. „Nelžete, nebo vás zavřu, že zčernáte,“ okřikl ho štábní rotmistr a vzápětí se na jeho tváři objevilo něco jako úsměv. Ale protože se usmívat neuměl, vypadal, jako by ho v běhu na záchod zarazil pohled na legrační, ale ne zcela pochopitelnou kresbu nahotinky na zdi.

Při jiné příležitosti projevil velitel nečekanou vlídnost. „Proč nosíte brýle, desátníku?“ zeptal se Pištuky.

„Já jsem dalekozraký.“

„Čtěte,“ dal mu noviny do rukou, „ale nejdříve si sundejte brýle.“

Pištuka mu moc chtěl vyhovět. Cítil, že teď s ním má Bor nejlepší úmysly. Sundal brýle, napřáhl noviny v rukou, jak nejvíc mohl, ale písmenka byla rozlitá, neviděl nic.

„Ty neumíš číst?“ Prvně mu tykal, a bylo to povzbuzující.

„Umím, ale v brýlích, pane štábní rotmistře.“

„Říkal jsi, že jsi dalekozraký.“

„Jsem.“

„Pak vidíš na dálku, ne?“

„Ne.“

„Tak jsi dalekozraký, nebo krátkozraký, basamateremtete?“

Když si ho velitel zavolal do kanceláře počtvrté, zahlédl Pištuka na stole starý psací stroj.

„Umíš psát na stroji?“ zněla první otázka velitele pracovní roty.

Pištuka, jako by ho vystřelili, se posadil ke stolu bez vyzvání.

„Kam se hrnete, desátníku, na můj povel…“

Pištuka srazil podpatky vsedě.

„Postavte se, k sakru. Pozor! Pohov! Pozor! Pohov! Kdo vám dal rozkaz posadit se ke stroji? Slyšíte?“ zvyšoval velitel hlas a opět mu vykal. „Kdo vám dal rozkaz? To ještě nevíte, že voják se bez rozkazu ani neuprdne? Proč stojíte tak rozkročmo jako baba z vesnice při čurání, co?“

„Já mám nohy do iks, poslušně hlásím, pane veliteli.“

„To vidím také, ale proč?“

„To nevím, poslušně hlásím.“

„Ale já to vím a to stačí. Teď už chápete, proč je ve vojenské kanceláři velitele roty psací stroj?“

„K psaní, poslušně hlásím.“

„Starou belu k psaní. K jakému psaní? Milostných dopisů snad? Kdybych vás jednou, desátníku, načapal, že místo rozkazů, místo vojenských rozkazů píšete milostné listy, zatočím s vámi. Umíte na tom vůbec psát?“

„Umím, poslušně hlásím.“

„Tak to předveďte!“

Pištuka se posadil k stroji se zasunutým úředním papírem, a nevěděl, co má napsat.

„Co čumíte do písmen jako kráva do abecedy?“

„Já nevím, co mám napsat.“

„Rozkaz máš napsat!“ zařval naplno velitel. „Žádné kraviny, žádný hnůj, žádné sračky, jak je píše ten vesnickej idiot četařskej, já chci, abyste psal rozkazy stručně a jasně! Vy nevíte, co je to rotní rozkaz, desátníku? A pak chcete, abych podal návrh na povýšení na četaře? Pak chcete, abych vás povýšil na výkonného roty? Mužstvu se nařizuje,“ začal jakoby diktovat větu a nechal desátníka samotného v kanceláři.

Za kancelářskými okny mile sněžilo a teprve nyní, s odstupem času, mohl Pištuka s plným požitkem rozjímat o osudu, který mu koneckonců milostivě přiřkl místo, jež si už dávno zasloužil. Byl snad méně chytrý než štábní rotmistr Bor, jenž měsíc před Vánocemi – suď bůh, jakým řízením – postoupil v hodnosti a stal se poručíkem?

Pištuka si hověl na kanapi, vtahoval dlouhými doušky kouř cigaret do plic, hověl si v přetopené místnosti s pohledem na světlou, bílou zimu za okny a nikdy dříve tolik necítil, že se jeho poslání naplnilo. Povýšení na četaře nepřišlo hned, ale nakonec byl povýšen a nemohl nebýt; jmenování výkonným roty se také dožil a nikdo nevěděl lépe než on sám, jak širokou má pravomoc. Stal se pánem skladu, dílen, kuchyně, proviantu, pánem erárního majetku a pánem nad lidmi, jimž mohl nařizovat, velet, zakazovat a rozkazovat ve dne i v noci. Když kdysi nechal velitel Pištuku samotného v kanceláři, stačilo mu sáhnout do skříně, zalistovat v kupce rotních rozkazů, přečíst dvakrát opakující se formulky a už se na nic ptát nemusel. Stačilo zavětřit, zda velitel má nebo nemá co nového sdělit nebo rozkázat rotě, všechno ostatní bylo dílem dvou minut. Dovedností, s jakou ťukal na psacím stroji, získal důvěru náladového velitele roty natrvalo. Ale také obsahem několika málo rozkazů si získal jeho náklonnost. V několika málo dnech se stal přímo odborníkem na vojenské věci. „Rozkaz, zákaz, nařízení“, tři kouzelná slůvka, do nichž bylo možno vtěsnat život celé pracovní roty, měl v malíčku.

Velitel se k němu začal chovat přátelsky a časem přímo familiárně. Posledně, když ho Pištuka holil, povedlo se bradýři dokonce vypáčit z novopečeného poručíka kousek záhady svého přeřazení do pracovního útvaru. Nebýt toho, že sloužil zrovna u méněcenné pracovní roty, nebylo by vůbec stínu na kariéře, kterou udělal. „Jsou jisté věci, které ti nemůžu prozradit,“ procedil namydlenými ústy poručík Bor. „Nezlob se, to nejde,“ řekl. „Ale udání to bylo, nebo snad ne, pane poručíku?“ Pištuka projížděl břitvou po řemeni, brousil ji, než se pustil do holení tvrdé poručíkovy brady. „Všichni, kteří sloužíme u pracovní roty, máme někde nějaký šrám, snad i nějaký politický šrám, o němž nevíme, ale tato služba je naším chlebem vezdejším, chlapče, rozumíš?“ Pomalým holením se ho Pištuka snažil udržet na židli co nejdéle. „Byl to Pucko Bindas, kdo mě udal?“ zeptal se teď přímo a zvedl špičku poručíkova nosu, aby se dostal břitvou až k chloupkům v nose. „Nějaké udání to mohlo být, jinak by tě k pracákům nepřeložili, ale já jsem žádné nedostal,“ tvrdil poručík vážně. „Také jsem si tě musel nejdříve prověřit, než jsem tě udělal výkonným, to dá rozum v dnešních časech.“ Pak ještě poznamenal, že čím méně strká člověk nos do politiky, tím je to pro játra i pro žaludek zdravější. Pištuka vyvalil udivením oči. Poručík mu dal spropitné. Co mohl chtít ještě víc?

Ale stačilo vyjít na cvičiště a Pištukova nálada byla ta tam. Tak to je tedy moje rota, říkal si v duchu, když se s rákoskou v ruce přibližoval k pláni pod lesem nedaleko kasáren, kde se cvičení konalo. Tak toto je tedy moje kariéra, říkal si sklesle. Tahle zkurvená rota! Proč se jim říká rota, zůstalo Pištukovi záhadou. Nerad chodil na cvičiště, ale musel, i to patřilo k jeho povinnostem. Cvičiště bylo jako zrcadlo, v němž viděl pravdu, jak ji vidět nechtěl. Povýšili ho na četaře, dostal funkci výkonného, ale ve skutečnosti, jak to cítil, ho degradovali na méněcenného zástupce velitele méněcenné roty, která byla na posměch. Ze začátku to tak neviděl; ze začátku nevěděl, že ho vlastně přelstili. Ze začátku se klukům v černých uniformách a kulatých černých čepicích vyhýbal. Pak se mohl uchechtat, když chvíli pozoroval, s jakou vážností se na tomto jedinečném cvičišti, jaké jinak na celém světě neexistovalo, prováděly rozkazy jako například: „K poctě lopatu!“ „K noze lopatu!“ „Pohov!“ „Pozor!“ „Pochodem v chod!“ „Na rámě lopatu!“ Hoši v černém dělali tyto cviky s takovou vážností, jako by lopata byla zbraní. V duchu se jistě posmívali velícím poddůstojníkům chraptivých, uřvaných hlasů, a snad i jemu, Pištukovi. V takových uniformách by se i hrobaři styděli vyjít na ulici. „Co držíš lopatu jako kokot, a ne jako zbraň, ty tam na kraji, ano,“ seřval brunátný desátník s odstávajícíma ušima vojáčka, který nebyl o moc větší než jeho lopata. „Jak se jmenuješ?“ zeptal se okřiknutého Pištuka. „Benco,“ pravil dotázaný bez vojenských okázalostí a utřel si rukávem nos. „Budeš mým pomocníkem,“ pravil Pištuka a od toho dne měl pucfleka; nešikovného sice, slabého, ne zrovna pohledného, ale zato na slovo poslušného a tichého. Od něho se pak dověděl, kdo je kdo v těch maškarních uniformách. Je to všechno jedna veliká opičárna, klel, kudy chodil. Stal jsem se výkonným zpizděné roty, stěžoval si před Bencem, který ani necekl. „Tak ty říkáš, že Ašer, ten čahoun s velikými nozdrami, se učil lékařem?“ přeptal se svého pucfleka a Benco přisvědčil. „A kdo je ten, co pořád hraje na housle?“ vyzvídal dále. „On byl v civilu pekař,“ pravil Benco a chtěl odejít. „To mám z tebe tahat slova jako nudle přes cedník? Odkud je ten pekař a odkud je ten lékař?“ Netrvalo dlouho a Pištuka znal podle jména víc než polovinu roty, v níž byl výkonným četařem. Pištukovo období bylo vůbec nejhezčím obdobím, na jaké se příslušníci pracovní roty místní posádky mohli kdy rozpomenout. Byl povolný jako dobromyslná teta. Někdy se k nim choval rozpustile a legračně, jako kdyby ani nebyl odpovědným árijským četařem a výkonným roty, nýbrž jejich kamarádem.

Jednou se tak mimochodem zeptal četaře Adama, zda se dostalo mužstvu i nějakého poučení a proč si poddůstojníci, kteří mají na starosti výcvik, nedali námahu, aby naučili mužstvo nějaké vojenské písni. „Když pochodují na cvičišti a mlčí nebo jdou ulicí v semknutém útvaru a není je slyšet, vypadá to, jako by táhlo mračno funebráků,“ řekl Pištuka výčitkou četaři, jehož vystřídal ve funkci výkonného, „vypadají jako strašáci, a ne jako vojenská pracovní jednotka.“ Adam se bránil, že písně neměl na starosti, ale pokud ví, že píseň „Laborecký most“ přece mužstvo umí. Nezpívají ho do kroku s patřičným jedna-dva a s náležitým vojenským cárárá, ale přece jen zpívají.

Pištuka se s takovou odpovědí nespokojil a jednou v dobré náladě převzal na cvičišti velení, dal poddůstojníkům pohov a vzal si mužstvo na starost sám. „Hoďte, hoši, lopaty do staré matěre,“ vyzval chlapce, „teď si dáme osvětovku, ať je legrace,“ řekl. Naučím vás vojenskou píseň, kterou, přisámbůh, nadosmrti nezapomenete.“ V tu ránu se se vší vervou pustil Pištuka do práce a mužstvo, povzbuzeno písní samou i Pištukovým legračním předzpěvováním, zpívalo tak nespoutaně vesele, že se podzimní pláň velikého cvičiště pod lesem znovu zazelenala. Text písničky byl jakousi směsicí jadrné zemplínštiny a spisovné češtiny a pocházel z dob jednotné republiky, kdy ještě hoši ze Slovenska sloužívali v českých kasárnách a naopak hoši z Čech a Moravy ve slovenských. „Tak se mnou, hoši,“ dirigoval Pištuka rákoskou a prozpěvoval: „Až ty k nám narukuješ, cárárá, vlasy nošic nebudzeš, půjdeš do barbíra, vlasy ci ostříhá, až ty k nám narukuješ.“ Kluci se mohli uchechtat a Pištuka odrecitoval druhou sloku: „Až ty budzeš fasovat, cárárá, dzeně kačku padesát, z toho cigarety, viks a jiné věci šebe budzeš kupovat…“ Dal mužstvu nastoupit, pochodovat a zpívat, pak odevzdal velení četaři Adamovi a jeho poddůstojníkům.

Všichni zpívali, měli legraci, smáli se vesele a Pištuka opouštěl cvičiště se zlomenou rákoskou jako generál po prohrané bitvě. Zlomil ji jako šavli na kolenou a nemohl ji v tom vzteku, který ho popadl, nezlomit. Nebyl si jist, zda se mu židáci neposmívají. Jejich hlučné dovádění, jejich rozpustilost mu zněla v uších jako drzá provokace. Ale to nebylo všechno. Měl dojem, že árijští poddůstojníci se na něj dívají spatra pro jeho důvěrný vztah k rotě. Aby to napravil, rozkázal četaři dát zabrat židákům tak, aby na to jakživi nezapomněli. Cestou k lesu – ke kasárnám se vracel oklikou – ho ještě dlouho provázely vzteklé povely poddůstojníků: „K zemi!“ „Vztyk!“ „Klus!“ „K zemi!“ „Vztyk!“ „Klus!“ S lopatami klusali, s lopatami se vrhali na zem, po celé šířce zablácené, mokré pláně, která byla cvičištěm.

Po půlnoci si Pištuka dal zavolat Žida Alfréda Ašera. Zůstal na lůžku a upíjel z kořaly plnými doušky. Žal, vztek a starost o kariéru, které dosáhl a v níž se cítil tak podivně, tak nejistě, mu nedaly spát. Musel si s někým pohovořit. Čahoun s velkými nozdrami, o němž věděl podrobnosti od svého pucfleka, byl první, na něhož si této bezesné noci v opilosti vzpomněl. Teď tu stál před ním vyholený, upravený, oblečený, s lesklými bagančaty a s čepicí v ruce.

„Vy jste se zbláznil, Ašere?“ zvolal na něj z postele a trochu se nadzvedl, jako by se divil, že ho někdo vyrušil.

„Dal jste mě zavolat, pane četaři,“ odpověděl Ašer.

„Je to pravda, ale nevím, nevím,“ přemýšlel, zda mu to má říci, nebo nemá, „nevím, proč stojíte, Ašere.“

Voják odtáhl židli od kancelářského stolu a posadil se na její okraj. Teď už nepůsobil tak hrozivě, tak morousně a úředně.

„Vy jste povoláním doktor, Ašere?“ zeptal se Pištuka v okamžiku, kdy se v unaveném mozku přihlásila palčivá starost, pro niž proklínal Kamilku a nejraději by jí zakroutil krkem. „Kurva,“ zařval Pištuka a Ašer se postavil. „Děvka!“ Ašer srazil podpatky.

„Co mi tady provádíte za prostocviky, nenadávám vám,“ vysvětlil těžkopádně Pištuka a z horečnatého toku myšlenek se snažil vylovit nejdůležitější, kvůli níž dal Žida zavolat.

„Já nejsem doktor,“ odpověděl Ašer na zapomenutou otázku a Pištuka sňal silné brýle, jako by si přál vidět přítomného zcela bezprostředně. Ale viděl pouze čahounovy rozmazané obrysy. Tělo pokleslo na kavalec a prudce se vztyčilo.

„Ale tolik z medicíny víte, nebo nevíte snad, zda léčení kapavky je pořád ještě tak bolestivé jako před třemi léty?“

„Léčení kapavky dnes už nemusí být vůbec bolestivé, pakliže se s ním začne včas,“ odpověděl tázaný.

Pištuka vyskočil z postele a vrhl se kolem čahounova krku. „Ty seš moje zlatíčko, Frede, učiněné zlatíčko,“ blábolil, jako by Ašer odvalil z jeho srdce nesnesitelný balvan. Popadl láhev a vypil ji do dna. Vrátil se na kavalec a zapálil si cigaretu.

„Posaď se, basamateremtete, to tě mám, Ašere, prosit, abys tady chvíli poseděl? Je to pro tvé dobro, a ne pro mé.“

Alfréd Ašer se rozhlížel po pokoji, který byl kanceláří výkonného roty, jako by hledal odpověď na otázku, proč si ho dal četař zavolat.

„Hele, Ašere, ty mlčíš jako ryba, ale já tě nenechám mlčet,“ řekl hrozivě Pištuka. „Řekni mi, Ašere, ve které části lidského těla je uloženo svědomí?“

„Svědomí?“

„Ano, svědomí.“

„To se nedá přesně říci.“

„Co se nedá přesně říci? Existuje svědomí, kristepane, nebo neexistuje?“ řval.

„Poslušně hlásím, že svědomí existuje.“

„Mám ti roztřískat hlavu, Ašere?“ Pištuka se rozehnal prázdnou láhví. „Proč pořád papouškuješ ‚poslušně hlásím, poslušně hlásím‘,“ napodoboval ječivě Ašerův hlas. „Chci s tebou mluvit jako člověk s člověkem. Svědomí máš?“

„Myslím, že mám.“

„Ukaž prstem, kde ho máš.“

„To se nedá, pane četaři.“

„To vím také, že se nedá ukázat prstem na svědomí. Za takového hlupáka mě zas nepovažuj. Myslíš, že nevím, že mě všichni považujete za hlupáka, že se mi za zády posmíváte? Ale co nevidět se mi přestanete posmívat. Dávej pozor, co ti řeknu. Už zanedlouho se vám bude po Pištukovi stejskat. Prstíčkem budete hrabat, abyste vyhrabali odněkud nějakého Pištuku, který nad vámi držel ochrannou ruku…“ Pištuka se odmlčel, civěl do prázdna. Vzpomněl si na důvěrnou zprávu velitele, podle níž bude v úterý pracovní rota odkomandována. „To jen abys věděl pravdu, Ašere, po Pištukovi se vám bude ještě hodně stejskat, ale už ho odnikud nevyškrábete… Pochopil jsi, že jsem ti zrovna prozradil vojenské tajemství?“

„Myslím, že ano, pane četaři.“

„Když seš tak chytrej, dám ti hádanku. Kdo přechcal tenhle zkurvený režim nejvíce?“

Čahoun mlčel.

„Mluv!“ rozkázal Pištuka.

„Já se do vojenských tajemství nepletu.“

„Hovno vojenská tajemství. O režimu mluvím, kamaráde. Já na tvém místě bych se také bál provokace a nevěřil bych Pištukovi. To je sračka, a ne kariéra čumět na vás, jak opičkujete s lopatami. Mám toho plné zuby. Obelhal jsem je, všechny jsem je obelhal, ještě než mne sem nakomandovali, do té zkurvené pracovní roty. Moje babička byla Židovka, já jsem tedy podle jejich zákonů čtvrtinový Žid.“ Pištuka se rozchechtal a zamlkl. V podvlékačkách a ponožkách opsal kolem čahouna kruh, zastavil se před ním a zahulákal:

„Svleč se, Ašere!“

Dlouhán zavrtěl hlavou. Takový rozkaz není ochoten splnit.

„Co na mě čumíš? Půjč mi na chvíli svou uniformu.“

V Ašerově volném, velikém, černém kabátě vypadal Pištuka jako strašák na poli. Ještě si nasadil i kulatou čepici, která mu spadla na uši a sesunula se k brýlím. „Takhle jsem tedy měl popravdě vypadat,“ řekl, prohlížeje se v zrcadle. „Jako maškara, jako opice. Ale já na ně vyzrál. Já je obelstil. To hlavní jsem jim zamlčel. Ty mi nevěříš, Ašere, vidím ti to na očích. Věříš mi, nebo nevěříš?“ zablýskal Pištuka hrozivě brýlemi.

Čahoun mlčel.

„Toho ožralého chlapa odveďte okamžitě do basy!“ rozkázal Pištuka přivolanému strážnému.

Hodinu poté rozkázal Ašera z vězení vypustit.

Tabákové pole pro dva

Bylo cosi podmanivého ve švitořivé bezprostřednosti děvčete, které k němu tak přilnulo. Měla roztomilý úsměv a jemnou kreolskou pleť, jakou mívají mulatky. Ať jí Abraham zahrál na housle cokoliv, vždycky z toho měla radost. Skamarádili se prostě, jak se dovedou skamarádit dva mladí lidé, důvěrně a bezprostředně. Po práci se scházívali na tabákovém poli na stráni pod cihelnou.

„Ty, Abrahame, jak se ty vlastně jmenuješ příjmením?“ zeptala se ho jednou Piroška.

„Sehstahl,“ odpověděl mládenec a tvářil se tak směšně vážně.

Děvče otevřelo ústa a opřelo ukazovák o dolní řadu lesklých zubů. Potom se prudce rozesmálo, tak divné jí připadalo jeho jméno. Smála se rozpustile, ale hned poněkud nepřirozeně, jak se smějeme v rozpacích, když nechceme druhému pokazit radost.

Nedovedla to jméno vyslovit a to ho trochu podráždilo.

„Co je na tom směšného?“ zeptal se.

„Nic,“ řekla, „já takový jméno ještě neslyšela.“

„Tak ho slyšíš teď. Opakuj po mně,“ řekl. „Sehstahl.“

„Sistal,“ zašišlala a opět jí to přišlo k smíchu.

„Nesměj se a raději slabikuj hezky za mnou,“ řekl a vyslovil své jméno se zvučným „z“ na začátku: „Zé-štál.“

„Iš-tál,“ slabikovala pomalu, „iš-tál,“ a snad že uměla maďarsky, připomnělo jí to slovo býčka ze statku, který se jmenoval Fáko, a zvolala: „Fáko! Fáko!“ Zatleskala jako malé dítě, zvrtla se na podpatcích a rozběhla se ze stráně do údolí. Někdo se o tom jejich rozhovoru asi dověděl, protože od jisté doby všichni cikáni v místní cihelně říkali Abrahamu Sehstahlovi Fáko. A to jméno mu už zůstalo do konce.

Dým z chalupy na nádvoří cihelny nenápadně splýval s nazelenalou barvou blížícího se podvečera a všude kolem vládlo ticho jak v nejhlubších mírových časech. Piroščina matka se rozhlédla po nádvoří, jako by se chystala k nějakému tajnému obřadu. Rozepínala si pomalu bílé patentní knoflíky na puntíkované světlomodré halence. Nevšimla si Fáka, který se zrovna chystal zamést plošinovou stříšku malé cihlářské pece.

V těle byla cikánská matka Melánie robustní a masitá, mluvou hlučná a povahu měla panovačnou. Muži v cihelně se jí báli, staří i mladí cikáni ji poslouchali bez odmlouvání, jako by ona byla hlavou rodiny. To, co si jednou Melánie usmyslela, to také provedla. To ona přinutila svého muže a nejstaršího syna, aby z mrchoviště za statkem vykopali v noci chcíplé prase, o němž věděla, že ho tam páni ze statku dali včera zahrabat. Noc se ještě nerozešla se dnem, když oba muži, Šándor, její manžel, a Kálmán, její nejstarší syn, chráněni mlhou a šerem, přivlekli na trakaři mršinu do cihelny.

Fákovi se po celý den zvedal žaludek. Dělalo se mu špatně z mastných výparů a pachů. Teď usoudil, že „vepřové hody“ jsou připraveny. Řekl jim už ráno, aby to maso nejedli, že by si mohli ublížit. Neposlechli ho. Mají prý své zkušenosti; hladoví jsou, ale zhýčkaní ne. Musí se to umět připravit. Praseti včera celkem nic nebylo, vesele si pobíhalo, až kvečeru se položilo. Fáko už nic nenamítal.

Dokud je denní světlo – i o tom byl Fáko poučen –, bude hlad v cikánských žaludcích marně klepat na stěny. Oddávat se slastem a neřestem se prý sluší teprve při důvěrném svitu hvězd, kdy jsou hříchy i požitky stravitelnější. Kromě toho se musí cikáni mít na pozoru před všelijakými slídily a policajty.

„Poslyš, Melánie, už jste přestali vyvářet?“ zvolal Fáko z plošinové stříšky cihlářské pece.

Melánie k němu překvapeně vzhlédla. Dosud si ho ani nevšimla. A teď v mračnech prachu, který se zvedal pod proutěným koštětem, nebylo mládence téměř vidět.

„Pamatuj si, Fáko, co se mezi cikány uvaří, to se mezi cikány sní. Kdyby tě napadlo pustit jazyk na špacír, mohlo by ti to přijít draho,“ pohrozila mu ještě a víc se o něho nestarala.

Před chalupou na nádvoří stála stolička a Melánie si nalévala vodu do umyvadla. Šplouchala ji z dlaní na obličej, na krk, na velká prsa a dělala to zuřivě, jako by se prala sama se sebou. Fáko již neviděl Melánii, jen bílou figuru z chuchvalců pěny. Schovala se pod mýdlovou peřinou, a kdo neznal její osudy, nevěděl, že je to u ní opravdu obřad. Fáko však slyšel od její dcery všechno.

Říkalo se, že Melánie byla zamlada krasavice, prý ještě krásnější než Piroška, a mohla se stát ženou primáše. Ale primáš z města, který měl bílou tvář, se prý zalekl panovačné Melánie, utekl, opustil ji, ztratil se beze stopy ve velikém světě.

Od té doby se prý Melánie mstí své kůži, drhne ji nemilosrdně rýžovým kartáčem a ráno před východem slunce a podvečer před západem slunce se schovává pod bílou peřinu z pěny.

Melánie dokončila obřad umývání, vychrstla vodu z lavoru a zmizela se stoličkou v chalupě.

S houslemi pod paží vyběhl Fáko na stráň za cihelnou. To už se stmívalo a v podvečerním šeru nebylo vidět, jak mizí v houští tabákového listí a jak spěchá k místu, kde se s Piroškou scházívají. Přidával do kroku, prošel křižovatkou dvou polních pěšinek a proplétal se porostem tak, aby mu neuškodil. Tabák byl letos vysoký, jeho listy veliké, rozložité.

Setmělo se úplně. Cikáni na nádvoří cihelny seděli kolem táboráku. Vlastně to nebyl ani oheň, taktak že v něm roští občas zapraskalo. Seděli mlčky, nohy zkřížené, s pohledy upřenými na hromádku řeřavého uhlí. Někteří znetrpělivěli a otáčeli se k chalupě, vyhlíželi Melánii a její mísy vonící jídlem slibujícím sytost. Kdosi přiložil suché roští, plamen zapraskal a vyskočil, ozářil zarostlé tváře mužů a některý z přítomných spustil:

„Každá hvězda má svůj lesk,

každé děvče frajera…“

Nádvoří cihelny ožilo cikánskou notou, která se rozléhala tichým večerem. Někde uprostřed cesty mezi cihelnou a tabákovým polem na stráni setkala se cikánská píseň se zvuky Fákových houslí.

Piroška se tiskla k mládencovu boku a nepromluvila. V komíhajícím se šeru tabákového listí, které jim přečnívalo přes hlavu, připadalo děvčeti, že se Fákův smyčec zachvívá. Naslouchala jeho písni pozorně. Byla to píseň o tom, co se nedávno stalo tady v bezprostřední blízkosti.

To Fáko ještě bydlel spolu s ostatními Židy na půdě tabákové sušárny. Jednou v noci je vyburcovali ze spaní. Povykováním, křikem, žďuchanci a kletbami je hnali úzkým schodištěm dolů na dvůr. Ozbrojení gardističtí dozorci se vmísili mezi dav asi šesti set lidí a vytáhli z něho dlouhonohého muže. Byl to dentista Berger, odněkud z východního Slovenska. Měl špičatou bradku a dozorci si snad mysleli, že je to rabín.

„Jestli do pěti minut nezjednáš v tom svém stádu pořádek,“ pohrozil mu jeden z černě uniformovaných ozbrojenců, „šoupnem vás do vagonů a ještě teď v noci vás odlifrujem k Němcům do lágru!“

Dentista Berger vyhrabal odkudsi beraní roh zvaný šofar. Bůh suď, zda to udělal z moudrosti, či ze zoufalství, které se prý s moudrostí nesnáší. Na dvoře tabákové sušárny vypukla panika. Pendreky a holemi tloukli gardisté lidi hlava nehlava. Lidé se zalekli toho nejhoršího, do tmy zarachotil výstřel a rozespalé děti se srdcervoucně rozvřískaly.

Dlouhonohý dentista se špičatou bradkou předstoupil před dav a přitiskl si roh k ústům. Zaklonil hlavu, takže jeho tvář byla obrácena k nebi, které se začalo rozjasňovat svítáním. Nový den se objevil na obzoru pozvolna, nerozhodně a v šedivé chmurné barvě; možná že se styděl za své světlo. A už se ani neví, zda muž s bradkou žaloval, prosil či proklínal. Zástupy na prostranství tabákové sušárny se pozvolna vyrovnaly a desítky uniformovaných gardistických hlídačů ustoupily stranou. Ozbrojenci se mohli uchechtat, jak náramně se jim tento vtipný poplach vyvedl. Šum v davu ztichl a v blízké vesnici se rozštěkali psi, div se neutrhli z řetězů.

Přicválal na koni velitel záchytného tábora. Držel se v sedle zpříma a hrdě. Přitáhl krátké otěže, kůň poskočil na místě a velitel se otočil k zástupu.

„Židé,“ zvolal. „Dé-dé,“ odpověděla ozvěna téměř současně s velitelovým hlasem.

„Kdo z vás se vyzná v cihlářské práci?“ zeptal se a zástup zůstal ve střehu. Nezdálo se pravděpodobné, že by je kvůli tomu vyhnali v noci z hromadných ubytoven na půdě.

„Ještě jednou se vás ptám, kdo z vás už pracoval v cihelně?“

„Ně-něěě,“ zaúpěla ozvěna a velitel se rozhněval. „K sakru, to z vás nikdo neviděl vesnickou cihlářskou pícku na ruční výrobu cihel z hlíny?“

Někde v zadních řadách nastal pohyb. Abraham byl v ramenou nejsilnější, urostlý a svalnatý a kromě toho měl z celé party kluků, s nimiž sem byl spoluzavlečen, k práci tohoto druhu snad nejblíže. Výheň jako výheň, pec jako pec… Když se přetopila pekařská pec doma u otce, mohlo se spálit těsto z drahocenné mouky, v cihlářské peci se spálí nanejvýš hlína a té je i za války dost. Důležité je skončit tuto záležitost s nočním poplachem a nástupem, který je možná provokací.

Lidé se začali rozestupovat. Abraham vyšel odněkud ze zadní řady a zastavil se až u koňské hlavy. Podíval se do tváře nad sedlem.

„Jak se jmenuješ?“

„Abraham.“

„Kde ses vyučil?“

„Doma ve Stropkově.“

„A co umíš ještě?“

„Hraju na housle.“

„Výborně,“ uchichtl se spokojeně velitel a nikdo nevěděl, zda je to dobré, nebo špatné znamení. Přímo z místa odkomandoval Abrahama ze záchytného tábora v tabákové sušárně do blízké cihelny. Jeho kamarádi, kteří i nadále pracovali na tabákových polích, to tenkrát považovali za štěstí. Mezitím se povedlo některým z nich utéci k partyzánům do lesů, a on tu zůstal trčet v cihelně.

„Už nebudeš hrát?“ zeptala se Piroška, vzala housle a odložila je stranou na zem. Objala ho kolem krku a takto seděli chvíli rozpačitě a bezradně. Přidržela si rukou sukni u stehen. Lehké květované šaty přiléhaly k tělu a od pasu se zvonovitě rozbíhaly.

„Máš bílé prsty,“ řekla. „Bílé,“ usmála se cinkavě, jako by se posmívala sobě i jemu. „Židé a cikáni jsou na tom dnes stejně, viď? Tlučou nás a tlučou i vás, nás o něco méně, zatím nás z domu nevyhnali.“

„Měli bychom už jít,“ řekl a přitáhl ji k sobě. Rozechvěla ho její teplá blízkost a při pohledu na oblohu, když ulehl naznak, zazdálo se mu, že se hvězdy roztancovaly. Jedna se schoulila a druhá ji přeskočila. Jako kdyby si hvězdy hrály. To však už nebyla pouze hra. Spojila je touha po ždíbku jistoty a bezpečí a teplá noc je obestřela tajemstvím rozkoše.

Tabákovým listím prosvítal nový den. Probrala se první a zneklidněla. Chtěla ho na něco upozornit. Měla o něho strach. Vraceli se a na chvíli se zastavili na místě, odkud dohlédli na dvůr cihelny v dolině. Udělali ještě několik kroků. Piroška zahlédla matku a hýkla. Melánie snad nešla ani spát, aby si na ni tady počkala.

Fáko přidal a ani nepostřehl, že dívka s houslemi zůstala vzadu. To, co zahlédl, zcela upoutalo jeho pozornost. Cikáni seděli na zemi před chalupou. Zdálo se mu, že je slyší, jak vzdychají. Zaslechl útržky slov a teď se mu zazdálo, že cikáni před chalupou zkameněli. Po několika dalších krocích zaslechl jekot. Domyslel si, co se stalo. Svíjeli se bolestí a v bezradnosti snad čekali na zázrak z nebe.

Melániin muž první spatřil Fáka. Vypadalo to, jako by ho přímo čekal. Měl ho svým způsobem rád. Přiběhl mu vstříc s plechovou krabicí v ruce.

„Je zle, Fáko, moc zle. Cikáni se otrávili masem. Co máme dělat? Oj-oj,“ naříkal a držel se za břicho.

„Doběhněte, Šándore, za doktorem do tábora v tabákové sušárně. Zavolejte ho, aby hned přišel, a kdyby ho nepustili, ať vám dá ještě tři takové krabice se živočišným uhlím. Odkud máte tuhle krabici?“ zeptal se ještě, ale to se mu už nedostalo odpovědi.

Melánie si vztekle a s odporem odplivla. Fáko pochopil, že je zle. Byl to přece nerozum zůstat s děvčetem přes noc v poli. Čekal, že se na něho osopí. Drhla se rýžovým kartáčem ještě zuřivěji než jindy. Nepoddávala se bolestem břicha. Tvář si nenamydlila. Zkoumavým a zlostným pohledem – protože někdo musel jejich neštěstí zavinit – provázela každý Fákův krok.

Mládenec šel od jednoho cikána k druhému. Seděli v písku u bílé zdi zkrouceni křečemi, s koleny pod bradou, dívali se na něj prosebně a vyjeveně jako na dobrodince. Odměřoval velkým i malým na vyplazené jazyky po lžíci živočišného uhlí v podobě černého prachu a bylo mu, jako by nahazoval lopatou uhlí do žárem sálající pece. Byli mu vděčni a zapíjeli prášek vodou z kbelíku, který si podávali z ruky do ruky.

Šándor přiběhl z tábora a už zdálky mával oběma rukama, nějak zuřivěji, než se dalo očekávat.

„Doktor není,“ volal zdálky. „Není,“ řekl, když doběhl na místo. Zpod vysoukaných nohavic koukaly bosé nohy. Jeho žlutý obličej byl ještě scvrklejší než jindy. Udýchaně dodal:

„Vem nohy na ramena, Fáko…! Jóóój, neštěstí, neštěstí! Židy v táboře ládují na náklaďáky, odvážejí je, nahánějí, nakládají, odvážejí na smrt!“

Fáko si přeměřil starého cikána. Pak se popadl oběma rukama za hlavu. Rodiče a sourozence odvedli už dávno; jemu se zatím povedlo utéci. Nedaleko za potokem zarachotilo několik výstřelů z automatické zbraně.

Šándor pravou rukou držel palec levé ruky, vypadal, jako by se modlil, a už ničemu nevěřil.

Melánie si vylila vodu z umyvadla na hlavu. Cikáni u bílé zdi chalupy zůstali na místech jako přikováni. Všichni se dívají na Fáka. Mládenec se rozhlíží po nádvoří, jako by nevěděl, co si má počít. Poskočí vpravo, odběhne vlevo, ale nikde ji nevidí.

„Piroškóóó!“ rozléhá se dvorem volání. „Piroškóóó!“

Fáko netušil, že se dívka vkradla do jeho pokojíku zezadu, aby se schovala před matkou. Teď by mohla vyběhnout na dvůr, nebo má snad chvíli počkat, než si sem přijde Fáko pro věci? Kdyby vyšla, mohla by jí matka zarazit každý další krok, a ona chce s ním! Víčka s dlouhými řasami se zatřepotala v urputném odhodlání. Semkla rty a zaťala nehty do dlaní. Odhrnula cíp záclony na malém okénku, aby viděla, co se děje na dvoře.

Cikáni se schlíplými koutky a ochablými pažemi sedí u zdi, hledí mlčky do země. Možná, že se také bojí. Psi ve vesnici se rozštěkali. Piroščin bratr Kálmán se rozběhl jakoby v náhlém odhodlání něco nepromeškat a zmizel z dohledu.

Zarachotily nové dávky ze samopalu. Ratatá. A zas: ratatá. Země zasténala. Za potokem u bílé budovy tabákové sušárny se zvedl kouř. Vybuchl granát.

Listnaté stráně nad cihelnou zdlouhavě a chvějivě vracejí ozvěnu.

Fáko sem nepřišel z vlastní vůle; přišel z donucení, ale i odtud ho vyhánějí. Kam se má podít? Rozhlédne se a zachytí mlčenlivé pohledy cikánů, jako by se ho začali bát. Musí zmizet!

„Piroškóóó! Piroškóóó!“

Žádná odpověď. Nikdo a nic mu nepomůže. Musí si pomoci sám. Ještě neví, kam se vrtne, ale chytit se nedá, živého ho nechytí. Nikomu nic neudělal, nikomu neublížil, ničím se neprovinil. Tato slova se v něm vracela současně se silným tlukotem srdce. Běžel, co mu síly stačily. Vyběhl do kopce a zastavil se, aby se podíval do údolí. Dvůr cihelny měl pod sebou jako na dlani.

Kálmán popřeházel věci ve Fákově pokoji. Ale to, co hledal, to už tady nebylo. Ke všem čertům, kam se poděly housle? Ve vzteku popadl stůl a převrhl ho. Prázdné sklenice se s řinčením roztloukly po podlaze. „Kdo mě tu ke všem čertům předběhl?“ Do půl těla svlečený cikánský mládenec se otočil a zahlédl za sebou svou matku. Její úšklebek tajil více strachu než bolesti. Bílý povlak z Fákovy peřiny měla na dosah. Ruka však nesáhla na postel, ale na srdce. Něco ji vyděsilo. Za potokem a na stráních kolem zarachotily výstřely, bylo slyšet křik a zoufalství, jako by se země otevřela.

Abraham Sehstahl, zvaný Fáko, utíkal do polí. Měl pocit, že teď střílejí jen a jen po něm. Pouze na okamžik se zastavil na místě, kde ještě dnes zrána stál s Piroškou. V té závratné dlouhé chvíli, kdy v úderu, který jím otřásl, zakopl o hroudu, se mu asi jen zdálo, že ho někdo volá jménem.

Už se nedozvěděl, že Piroška běžela za ním. V tabákovém listí se schovali všichni, kterým se povedlo utéci z tábora v tabákové sušárně. Piroška narazila na hlouček lidí krčících se v zeleném listí tabákového porostu. Vylekala se jejich bezmocností, vyděsila jejich smrtelným strachem. Děti nechtěly uznat, že tabákové pole je skrýš, která je má ochránit před nejhorším, a vřískaly. Křehké listy tabáku se ohýbaly a šuměly pod hvízdajícími nárazy kulek. Tento podivný déšť šlehal seshora a ze stran současně. Piroška vyběhla na vozovku.

„Fákóóó! Fákóóó!“ volala.

A opět se ztratila v poli. „Neviděli jste Fáka? – Nikdo z vás, lidičky, neviděl Fáka?“ ptala se schovaných v tabákových a vedle v kukuřičných polích.

Pak už nebylo koho se ptát. Pronikla hustým porostem, o střelbu se nestarala. Z hlavní polní vozovky i z vedlejších cest nepřestávali přečesávat pole. Rozkaz velitelství byl jasný: Židy ze záchytného tábora v Zemanské zahradě deportovat do Osvětimi, dezertéry likvidovat na místě!

K polednímu, kdy palba z kulometů ustala, voják se smrtkou na čepici zakopl o klubko černých vlasů a květovaných šatů. Chtěl nahlédnout do tváře a pomohl si špičkou holiny. Vypadala, jako by spala a nebyla spokojena se snem, který jí nedovolují dosnít do konce.

„Schau dir das an,“ řekl esesák kamarádovi z patroly. „Eine Zigeunerin, eine nette Zigeunerin.“

Vedle ní na vozovce ležely Fákovy housle zabalené do červenočerné kostkované košile se zipem, které měl tak rád.

Synovi vstříc

Pohled na rozstřílené domy s uraženými komíny ve mně vyvolával nevolnost. Přes kruté zážitky nedávné minulosti jsem se už nemohl dívat na pošlapané zahrady a povalené ploty, na krysy a splašky z nefungujících kanálů. Děsila mě spoušť, která tu zůstala, když armády odtáhly z města, do něhož jsem se vrátil.

Otočil jsem se, že půjdu k nádraží, které bylo také rozbombardované, a odtud ven do polí nadýchat se čerstvého vzduchu z plných plic. Také mi napadlo, zda bych neměl raději jít domů, ale nakonec jsem domů nešel. Můj domov už nebyl domovem. Po válce zůstal naživu z celé naší rozvětvené rodiny pouze jeden strýc, takže ani jeho dům už nebyl domovem.

Svět byl obestřen tíhou stesku, který se nedal vyslovit. Vdechoval jsem ho a vydechoval, jako by stesk byl vzduchem – vzduchem k zalknutí. A tak jsem nakonec nešel ani k strýci, ani domů. Motal jsem se ulicí a nahlížel jsem skulinami do vyrabovaných obchodů, do opuštěných dílen, které tu zůstaly po odvlečených a zavražděných židovských řemeslnících, do prázdných výkladních skříní, zanesených černou pavučinou.

Na liduprázdné ulici jsem zahlédl shrbeného chodce s holí v ruce, který mi přicházel vstříc. Šel loudavě a pomalu jako poutník, který ztratil cestu. Zazdálo se mi, že najednou přidal do kroku. Napadlo mi, že by to mohl být brašnář Leopold. Jako dítě – bylo to dávno před válkou – jsem slyšel, že brašnář trpí chrlením. Nevěděl jsem tenkrát, že se tím myslí chrlení krve u tuberkulózních. Teď už jsem viděl, že má přepadlou scvrklou tvář a že se neholí, jako by měl smutek. Když se ke mně přiblížil, zastavil se náhle, a jako by mne poznal, rozpřáhl ruce, vydal temný zvířecí zvuk a v té chvíli jsem si byl jist, že to není brašnář Leopold, nýbrž otec mého přítele Tibiho.

Zalil mě pot. Styděl jsem se, že jsem ho nepoznal hned. Styděl jsem se za vše: za toto zhanobené město, za sebe, jak zuboženě vypadám, i za to, že vůbec jsem, že dýchám, že žiji, a všichni ostatní zahynuli. Nevěděl jsem, co říci, a když mě s tichým vzlykotem mocně objal, rozklepal jsem se na celém těle.

„Teď už neplač,“ řekl a jeho suchý hlas mě děsil ještě víc než jeho mlčení. „Teď už nemá smysl plakat,“ řekl ještě. „Důležité je, že ses vrátil, žes to peklo přežil, vlastním očím věřit nemohu.“

Ustoupil o krok, přeměřil si mě a opět se mi vrhl kolem krku. Ohmatával mě přitom ze všech stran, záda, ruce, tvář. „Tak ty žiješ,“ hlesl, jako by mu teprve teď došel smysl našeho setkání. „Zaplaťpánbůh, zaplaťpánbůh, aspoň ty, aspoň ty…“

Konečně mě pustil, ale ne zcela. Držel mě za konečky prstů a já cítil, jak se celý chvěje a potí. Všechno na jeho vychrtlém těle viselo: sako, kalhoty i límec u košile. Mlčel jsem. Mých dvacet let nebylo na taková setkání připraveno.

„Ty se netěšíš?“ řekl, „ty se ani trochu netěšíš?“ Přiblížil ke mně prošedivělou štětinatou tvář, jako by si přál utvrdit se ve svých jistotách, jimž jsem nerozuměl.

„Já jsem se vrátil z pochodu smrti ani ne před celým týdnem,“ zakoktal jsem. „Náš dům je plný hnoje a krvavých obvazů. Vojáci na ústupu tam asi měli lazaret nebo možná stáj. Nevím, jak si s tolika smetím, hnojem a krvavými obvazy poradím. Vůbec nevím,“ zalapal jsem po vzduchu. Chtělo se mi zhluboka nadechnout. Vůbec mě neposlouchal. Nejistým pohledem těkal na všechny strany a chvějící se popraskané rty nevydaly ani hlásek. Něčím jsem ho asi proti sobě popudil. Ušklíbl se, až mi nahnal hrůzu.

„Kdes byl dosud?“ zachrčel s neskrývanou výčitkou v hlase. „Proč jsi o sobě nedal vědět dřív? Myslíš si snad, že tvůj táta má ještě pořád nervy ze železa, nebo co?“

Krev ve mně vystydla. Chtělo se mi řvát, a nemohl jsem. Přikoval mě svou otázkou k zemi. Roztancovala se mi pod nohama, propadal jsem se pod ni a neměl jsem se čeho zachytit. Jak to, že mě má za vlastního syna? Neví, že jeho syn to peklo nepřežil? Proč se mnou tak mluví? Zešílel snad? Pomóóóc! – slyšel jsem, jak to ve mně řve.

„Synu!“ vzdechl a opět se mi svalil na rameno. Vzlykal, plakal, řičel jako smrtelně zraněné zvíře.

„Ale pane Katz, to je přece hrozný omyl,“ koktal jsem, „já nejsem váš…“

Vtlačil mi dlaň na ústa tak mocně, až mě zabolela čelist. Pak mě pustil a brebentil jako v horečce:

„Lidé se na nás dívají z oken a zpod záclon. Za chvíli si o nás začnou povídat. Nemysli si, ne všichni se těší, že jsme se odtamtud vrátili. Jsou lidské kreatury, které jakživ strach nepoznaly, hrůzu nezažily, krutost nezkusily, zatímco jiným to všechno způsobily. A pro ně jsme jako sůl do rány. Nejraději by nás tam do plynových komor poslaly zpátky. Pojď, pojď honem pryč, nesmíme tady stát ani minutu. Nechci, aby nás někdo viděl. Honem! Honem!“ Tahal mě za ruku, až mě zatáhl do sousedního dvora mezi harampádí rozbitého nábytku, smetí a špíny. „Chceš-li všechno vědět,“ ztišil hlas a zamával ukazovákem, „tak ti to prozradím. Od té chvíle, co jsem se vrátil z lágru, jsem chvíli neposeděl. Ne ne, ani chvíli nenechám tuto cestu na nádraží nehlídanou. Já vím, mohl jsi přijít odjinud, ale já cítil, že přijdeš touhle cestou.“

Opět mne vyvedl na chodník a rozhlédl se číhavě, jako by se bál tajných slídilů. „Chtěli tě zabít, zavraždit, zaplynovat tě chtěli. Všechny nás chtěli zavraždit. Je to vlastně strašné, že se jim to povedlo. Nevíš proč?“ Udělal krůček, jako že odchází, pak se prudce otočil, zvedl hůl a poručil mi:

„Rozepni košili!“

„Co?“

„Hned, povídám, okamžitě si rozepni košili!“ poroučel vztekle. „Ty si myslíš, že se dám podvést?“

Ze zasutého místa v paměti se vynořila představa mateřského znamení na levé straně blízko podpaží. Bylo černé a malinko chlupaté, pamatuji se, že jsem si ho u svého přítele Tibiho při koupání v řece nejednou všiml.

Podíval se mi tam zblízka a zklamaně odvrátil hlavu. Oči pohasly, koutky úst poklesly, mlčel. Ale jen chvíli. Vzápětí mu opět blýsklo v očích jakési tajemné a nové rozhodnutí. Zvedl hůl a ukázal na něco za mými zády.

„Otoč se a podívej se, vidíš ho? Tam přichází. To je on. To je určitě Tibi! Můj Tibi! Můj Tibi!“

Směrem od nádraží přicházel mladík s uzlíkem v ruce.

Otec mého přítele se nahrbil jako kočka před útokem a rozběhl se vstříc příchozímu.

a v míru

Zlatá rybka

Seděl v pološeru malé stolní lampy, myslel, že v nočním tichu dokončí jednu ze svých básní, ale nemohl se soustředit, psaní mu nešlo. Úhel kosý jako hřích, dívčí rameno bílé jako mramor, tyto metafory mu připadaly banální, ošoupané, prázdné. Roztrhal papír a hodil ho do koše. Krev a hřích a rosa a měsíc, tato slova se mu vracela jako bimbavé klinkání loretánských zvonů, prostupovala jeho duši, ale nevyklíčila v živé city, věděl to a byl z toho mrzutý.

„Ne, ještě nespím,“ odpověděl v zamyšlení dívce, která si ustlala na podlaze. Vlastně ji ani neznal. Věděl o ní právě jen tolik, že studuje na Uměleckoprůmyslové škole a že ráda maluje. Slíbila, že při nejbližší příležitosti, možná už zítra, mu ukáže některé ze svých kreseb, uhlových náčrtů, a hlavně portrétů.

„Není to vlastně zvláštní, Robine, že tady u tebe spím?“ řekla v polospánku, napřáhla obnažené paže a stáhla ho něžně k sobě. Voněla toaletním mýdlem a byla tlusťoučká. „Věříš v osud, Robine?“ zeptala se, když se vysmekl z jejího objetí.

Klečel mlčky vedle jejího lůžka na podlaze.

Hladila mu hlavu, ostříhanou nakrátko jako Majakovskij v nejlepších létech. V břiše mu kručel hlad a to ho trochu mátlo.

„Nevadí,“ řekl živě, jakoby bez souvislosti, „zítra se nabaštíme v hospodě U Haterla.“ Povolil fantazii uzdu a začal jí vyprávět o hospodském. „Žádný intelektuál to sice není, zato si velice váží umělců, a zvláště básníků. Kdybych o to stál, dal by mi na úvěr třeba i svůj dům. Víš, podle čeho se pozná, zda má dobrou, nebo špatnou náladu? Neuvěříš, Magdaléno, ale já to poznám podle lesku jeho plešaté lebky.“

„Vážně?“ zívla hlasitě.

„Ano, když se mu lebka leskne do růžova, pak je lepší si ho nevšímat, ale když se mu leskne do fialova, to by se samou dobrotou rozkrájel.“

„Ty máš ale fantazii,“ usmívala se v dřímotách, „jen povídej dál, pokračuj, já tě poslouchám.“

„Dobrá nálada dovede Haterla inspirovat i k veršotepectví,“ pokračoval. „V takových chvílích dokáže hospodský vychrlit najednou celou sérii sloganů, jako například: ‚Hlavu vzhůru, bradu výš, především si sváču sníš!‘ – to když vidí, že jsem hned po ránu mrzutý. Můžu ti, Magdalénko, přečíst jednu ze svých starších básní?“ zeptal se, a aniž se dočkal odpovědi, vzal se stolu papír, poklekl a procítěně zarecitoval báseň, jejíž předposlední sloka končila slovy: „V mateřsky teplém objetí rozháněl tmu kolem a s pokřikem krysaře kosil rosu spálených luk.“ Zaskočil ho její chrápot a přestal číst.

Když se ráno probudili, zaplnil se mansardní pokoj jasným světlem. Podíval se oknem na ulici a unesen pohledem na starou pražskou čtvrť zvolal nadšeně:

„Jaká nádhera! Magdalénko, vstávej, napadl sníh! Všechno je bílé, čisté, celý svět…“

S oteklými víčky přistoupila rozcuchaná, v teplácích k oknu a přimáčkla líně tvář ke sklu. Poezie zasněžených střech a bělavého kouře z komínů ji nikterak nenadchla.

Na ulici to bylo už méně poetické. Mrzl v polobotkách s děravými podešvemi a v lehkém hubertusu. Doma, ještě než vyšli na ulici, vypili spolu čaj a trochu si popovídali. Kromě čaje jí neměl co nabídnout. „Nevadí,“ řekl, když dělal, že hledá něco na poličce v koutě, který sloužil za kuchyň, „v hospodě U Haterla si to vynahradíme. Hele, nevíš náhodou, kdy zemřel Hašek, co napsal Švejka?“

Řekla, že někdy po první světové válce. „Proč?“ vyzvídala.

„Hospodský ti o něm povídá div ne jako o svém nejlepším příteli. Jaroušek sem a Jaroušek, jako Hašek, tam. Nebýt jeho hospody, kdo ví, zda by se Švejk vůbec zrodil. Vždyť je to nesmysl! Když jsem mu jednou řekl, že Hašek psal v hospodě U Šulců a také v hospodě U Kalicha, málem se urazil. Řekl mi, že jsem cucák, že si to nemohu pamatovat, že jsem na světě ještě vůbec nebyl, když on, jako Haterle, válčil spolu s Haškem jako legionář na ruské frontě a pak pokračovali ve válčení tady v jeho hospůdce. Když se prý Hašek pohroužil do Švejka, bylo mu fuk, zda se kolem válčí nebo miluje. Jednou prý dal Haškovi k dobru příběh o Bertě, o hrbaté drogistově ženě ze Zvonařské ulice, která si popletla zažívací sodu se sádrou, a žaludek nějakého ubohého dědka zesádrovatěl; Hašek prý na to: ‚Člověče, Haterle, ty seš učiněnej básník, když to tak dobře umíš, proč ten román nenapíšeš sám?‘ Načež mu prý řekl: ‚Jaroušku, Jaroušku, kdo by čepoval pivo, kdybychom všichni psali!‘ Ty tomu všemu věříš, Magdaléno?“

Přeskočili kaluž v místech, kde chyběly kostky kamenné dlažby. Dva dělníci s krumpáči se prokopávali ke kanalizační rouře, která zamrzla a praskla. Chytila ho v podpaždí, přimáčkla k sobě a řekla: „Já mám hlad, že je mě slyšet. Je ještě daleko do té hospody U Haterla?“

Přikývl v zamyšlení. Kdysi slyšel, že dívky, které mají důlek v bradě a silné rty, jsou sdílné a vášnivé. V Univerzitní knihovně, kde ji náhodou poznal, a pak doma u sebe si to mohl ověřit. Už o ní věděl, že pochází z Moravy, že je z početné rodiny, a když spolu opouštěli knihovnu, dověděl se, že přítelkyně, u níž Magdaléna bydlí v podnájmu, někam náhle odjela a zapomněla jí dát klíč od bytu. „Pojď tedy ke mně,“ rozhodl na místě. O všem ostatním rozhodla vlastně ona. Oddala se mu dřív, než mu v tom mohla zabránit jeho cudnost, a s takovou odzbrojující samozřejmostí, že ho téměř zbavila rozpaků. Vyprávěl jí o strýci Aloisovi, majiteli jeho mansardky, a že má vůči němu výčitky svědomí. Strýc se vrátil ze zahraniční armády a je dosud připoután v nemocnici na lůžko. Už dávno ho měl navštívit, dávno, ale místo výčitek prožíval v její blízkosti štěstí, které se mu zdálo nádherné, prosté a samozřejmé.

V hospodě si odložili kabáty a posadili se. Sundala si baret a pročísla si rukou ofinu. Pak vzala kabelu se stolu a uložila ji do klína. „Pěkně vítám, Majstro,“ ozval se odněkud zezadu hospodský. Oslovoval ho tak od onoho dne, kdy se mu asi před půlrokem pochlubil svou první básní, uveřejněnou pod pseudonymem Robinson. Jinak si jich hospodský zatím nevšímal a dělal svou práci za dveřmi vedoucími z hospody do kuchyně.

Básník jí vyprávěl, že za normálních okolností bývá tady v této milé hospůdce prvním ranním hostem. Rozhlížela se po začouzených zdech, ale neviděla na nich nic poetického. Na jediné ošoupané litografii v neohoblovaném dřevěném rámu byl obraz mocnáře Františka Josefa, shlížejícího do chudého šerého lokálu nepřiměřeně sebejistým pohledem. „Výborná kamna, je tady teplo, viď?“ pochvaloval si básník, jako by byl ve vlastním. „To je fajn, že aspoň někde se může člověk zahřát, co?“ Pocit vděčnosti ho dosud neopouštěl, a protože ji chtěl pobavit, vyprávěl jí o tom, jak Haterle zametá a kropí podlahu. Kropí z kropítka do osmiček, ale vlastně ještě než začne dělat osmičky, pokropí podlahu křížem. Prvně po delší době se srdečně zasmála, srdečněji, než snad očekával. „Ano,“ řekl, „Haterle je nábožensky založený člověk. Slíbil mi, že až budu mít sbírku pohromadě, že mne doporučí nakladateli Vyhlídalovi, samozřejmě když to bude mít uměleckou hodnotu, myslím ty mé básně.“

„Dá se tady jíst?“ zeptala se.

„Jistě.“

„Co?“

„Leccos,“ řekl, „leccos se dá objednat.“ Díval se na niklový pult, na naložené malé cibulky, a polkl naprázdno. Na hřebíku visely dvě načaté štangle salámu. Ty se ovšem prodávaly jen na potravinové lístky. Přídělový systém potravin dosud trval. V systému stravování válečné hospodářství ještě neskončilo.

„Lepší hrachovou polévku,“ rozohňoval se básník, „v celé Praze nedostaneš.“

„Už bych ji chtěla vidět.“

„Dopoledne bývá někdy Haterle trochu pomalejší,“ omlouval hospodského. „Také si dáš pivo, viď?“ V plechové nádrži s přítokem a odtokem vody se koupal asi tucet půllitrových pivních sklenic. „Víš, co mám nejraději?“ zeptal se.

„Co?“ dala se podráždit.

„Vidět Haterla čepovat pivo, když je hospoda plná,“ řekl. „On ti je vyslovený žonglér v čepování. Sklenice pod pípu, druhá vedle, šup sem, šup tam, jemu to jde jak na běžícím pásu. A víš, co mám ještě nejraději?“

„Mám hlad, že mi oči vylézají z důlků.“

„Já také,“ řekl, „ale to je právě jeho taktika. Haterle nikdy na zákazníky nespěchá, spíš naopak, podává jídlo a pití takříkajíc v poslední chvíli, když už je host pěkně vyhladovělý. Prostě trik, hospodský trik. Strašně rád se dívám, jak Haterle manipuluje s dřevěnou špachtlí. Učiněná poezie,“ snažil se odvrátit její pozornost. „Jedním seknutím sejme pěnovou hlavičku z jedné plné sklenice, z druhé, třetí a tak dále, přisune pod pípu, dodá, ubere, usekne pěnu, sklenice se hezky zaperlí, zadýchá a celá řada půllitrů je vyrovnaná na pultě jako jednotka nastoupených dragounů před útokem na jazyk, na chřtán, na břicho, haha.“

„Teď už mám nejen hlad, ale i žízeň,“ řekla.

„Ty se na mne zlobíš, Magdaléno, viď?“

„Ano!“

„Proč?“

„Spěchám.“

„Kam?“

„Do práce přece.“

„Do jaké práce?“ zeptal se překvapeně.

Dívala se na římsu okna, u něhož seděli. Soustředila tak, nechtíc, i jeho pozornost na akvárium, které si pan Haterle udělal ještě na samém začátku války. „Téhle zlaté rybce,“ vysvětloval básník, „kterou tady vidíš plavat, je sedm let. Když se prý rybka dožije sedmého roku, přináší štěstí, říká Haterle. Ty tomu věříš?“

Dal se unést akrobatikou zlaté rybky v pětilitrové okurkové láhvi, která sloužila jako akvárium. Jednou se rybka spustila střemhlav shora ke dnu, pak opačně, jako by se předváděla; zapleskala průsvitnými ploutvemi, zastavila se, a jako by ani nedýchala, nepohnula ocáskem.

„Že vypadá, mrška, jak mrtvá?“ zeptal se celý rozradostněný a ani se nepodíval na dívku, která se chystala odejít. „Já ji znám,“ pokračoval s pohledem na rybku a s nemenším nadšením. „Ona, potvůrka, se dovede zničehonic udělat, že už jí je konec, že je všemu konec, ale to je pouze takový trik. Podívej, Magdaléno, vidíš, jak přimáčkla oko ke sklu, jak po nás mrká, mrška šilhavka?“

„Račte si pochutnat,“ ozval se hospodského hlas. Podal na stůl v proutěném košíku dva průsvitné krajíce chleba a vyžádal si za ně potravinové lístky. Vzal potištěný arch papíru od básníka, vykrojil z něho precizně dva čtverečky s označením množství gramů chlebovin a odložil je pečlivě do tlusté náprsní tašky.

„Máte dnes, pane Haterle, dršťkovou nebo snad hrachovou polévku?“ zeptal se mládenec.

„Hrachovou, Majstro, jednu porci?“

„Ne, dvě, dvě porce,“ usmál se básník, zatímco dívka lačně spolykala oba krajíce s poznámkou, že chléb je tady chutný. „Haterle má odjakživa, to je o něm známé, ten nejlepší chleba,“ polkl naprázdno a zametl rukou drobky směrem k sobě.

Hospodský přinesl polévku nejisté nazelenalé barvy s plechovými lžicemi uvnitř. „Dobrou chuť vespolek,“ uklonil se a chtěl se vzdálit.

„Ještě dvě pivečka, kdybyste byl tak laskav,“ požádal mládenec a vysvětlil dívce, že Haterle čepuje pouze plzeňskou dvanáctku, ale člověk nemůže vlastně nic lepšího chtít. Z talíře se vznášel duši uklidňující teplý kouř. „No co říkáš, viď, že ta polévka je výborná,“ vymáhal od dívky pochvalu, jako by ji uvařil sám. Dvakrát ji osolila, dvakrát opepřila. On ji s chutí spolykal bez každé úpravy a mezi lžicemi poznamenal, že se po té zatracené válce všechno poddá a upraví, až fabriky zas roztočí kola naplno. „Zdalipak víš, Magdaléno, že se tady v této hospůdce před válkou scházívala celá bohémská elita?“ zeptal se a dodal: „Ale to s tím Švejkem dává Haterle k dobru jen asi kvůli reklamě, nemyslíš?“

Hodiny na zdi ukazovaly poledne a malá místnost se zaplnila veselým ruchem dělníků z blízké stavby do posledního místečka. Haterle se teď opravdu podobal své zlaté rybce v okurkové láhvi. Proplouval na krátkých nohách mezi stolky, skočil k výčepu, odkud spěchal do kuchyně a hned zpátky ke stolům. Roznášel příbory, rohlíky a pak jednotné menu, které vonělo k nepříčetnosti, a hned zas pěnivá piva.

„Nám tady také po jednom pivu,“ dožadoval se básník.

„Nemohu se rozkrájet, mám jen jedny ruce, Majstro.“

Seděli u prázdných talířů s plechovými lžicemi. Sklenice na pultě cinkavě zpívaly aleluja aleluja a lákavě natáčely ústa k padajícímu bílému, pěnícímu se proudu, který se měnil ve sklenicích v tekuté zlato.

„Řekni už k sakru tomu břichatému dědovi, aby nás obsloužil,“ vyrušila ho ze snění.

„Opravdu, pane Haterle, my už tady čekáme hodinu.“

„Kam byste spěchal, Majstro. Tady je aspoň teplo a venku psí zima.“

„Vlastně má pravdu,“ připustil básník.

„Ty jsi ale trouba,“ obořila se na něj a manifestačně otevřela kabelu a zacinkala drobnými.

„Mohla bys mě založit?“ zeptal se a zavolal k pultu: „Pane Haterle, dnes platím v hotovosti.“

Na hospodského to neudělalo dojem. Zvedl pravé obočí a pokračoval v čepování.

V nervozitě, která ho ovládla, zvedl básník ruku, v níž sežmolil drobty chleba, a spustil tu malou chlebovou kuličku do okurkové láhve, která sloužila za akvárium, a to právě neměl udělat.

„Bandito!“ zařval hospodský. Snad si myslel, že se mu mládenec chce pomstít za liknavou obsluhu. „On mi chce otrávit mou zlatou rybku! Mou zlatou rybku,“ ječel.

„Ale pane Haterle, co vás nemá, já ji přece nechci otrávit.“ Vlastně ani nevěděl, čeho se dopustil.

„Vééén!“ řval hospodský a pleš mu celá zrudla. „Žrát by to chtělo, ale peníze to nemá. Žebráci! Paraziti!“

Odporovat nemělo smyslu. Vzali si kabáty z věšáků. Dívka si klidně upravila ofinu a šálu na krku. „Co tak řve ten dědek,“ řekla bez vzrušení. „Jen aby ho neklepla pepka.“

„Já si ten svůj dluh vyinkasuji, ty holomku, nic se neboj. Já, ty pacholku nestydatá, co mi sem vlečeš takové fuchtle, já si pomůžu. Dosud jsem živil jednoho darmožrouta, a teď abych živil i jeho děvku,“ obrátil se k přítomným.

„To si vyprošuji, pane Haterle, já vás mohu žalovat pro urážku na cti. Já vám nejsem nic dlužen. Já vám dal matčin zlatý náramek a dohodli jsme se na tom, že jakmile můj strýc Alois…“

„Vééén!“

Šli kus cesty, aniž promluvili. Básník Robinson myslel na ošklivé nadávky, jimiž počastoval hospodský jeho náhodnou známou, myslel na strýce, že ho už měl dávno v nemocnici navštívit, a pak řekl přidušeným hlasem: „Já jsem měl pořád takový pocit, že Haterle neříká pravdu. No řekni sama, Magdaléno, bavil by se s takovým člověkem autor Švejka?“

„A víš, že mě to vůbec nezajímá,“ ohrnula rty a nechala ho stát uprostřed blátivé ulice.

Směna bez konce

Z krátkého oznámení v dnešních novinách jsem se dověděl, že zemřel pan Kuňka. Kolik mu mohlo být, panu Kuňkovi? Dumám nad jedním životem, dumám nad osudem blízkého a vzdáleného, protože pan Kuňka mi nebyl ani příbuzným, ani přítelem, zato – dá se říci – po mnoho let důvěrným sousedem, který mi chtěl mermomocí pomoci. Zamýšlím se nad jeho úspěchy i nezdary a říkám si: ne, zbytečný život to nebyl. Dobře žil, moudře jednal, správně konal, budiž země lehká duši spravedlivého.

Pan Kuňka byl kdysi železničářem. Dosáhl hodnosti výpravčího na nádraží střední velikosti a přímo od kolejnic šel do penze. Přestal vypravovat vlaky na daleké cesty a začal vypravovat lidi do nových kvartýrů. Jako důchodce pomáhal všem, kdo potřebovali pomoc při výměně bytu, a to docela nezištně a s upřímnou vervou.

Postěžoval jsem si při jedné příležitosti na svůj byt a pan Kuňka ožil:

„Kolik metrů čtverečních? Světová strana pokojů? Počet rodinných příslušníků? Patro? Žádná tubera v rodině? A co regmíčka? Nemoce, pane, jsou body k dobru. Vaše naděje na rodinný přírůstek?“

Poznal jsem, že mám co dělat s odborníkem.

„Buďte bez starosti,“ ujistil mne pan Kuňka, „pomohu vám. Brzy vám pomohu.“

Od té doby nás navštěvoval pan Kuňka s přesností odjezdu pražských vlaků každý týden třikrát a ve výjimečných případech, když se bytová směna zdála být na dosah, také častěji.

„Tak tady to je,“ řekl pan Kuňka a zalistoval ve svých lejstrech. Vytahoval z kapes další notýsky, papíry, plánky bytů, adresy, nákresy s možnými adaptacemi a tak podobně. Řadová a popisná čísla domů a názvy ulic znal zpaměti. Také rozměry všech kvartýrů, jejichž majitelé se ucházeli o výměnu, měl v hlavě. Znalec.

„Tak tady v Kaprově ulici, například, se nabízí prima směnička. Vysoce komfortní byt pod uzavřením. Parkety, bez ústředního topení, zato s telefonem. To je jedna možnost. A pak je ještě tady v Levé ulici byt s krásným výhledem na řeku. Rozhodnout se ovšem budete muset sám. Být na vašem místě, vezmu si ten s výhledem na Vltavu. Nebo tady je další možnost, a to u Muzea. Ale to raději ne. Tady je to pro vás moc hlučné. Ale za zhlédnutí nic nedáte. Zapište si adresy!“

Zaznamenal jsem si dva tucty adres a chodil jsem se dívat na byty. Někteří adresáti mě pustili přes práh, jiní nevěděli nic o existenci pana Kuňky a přibouchli mi dveře před nosem. Zato pan Kuňka pochopil, že jsme trpěliví a vděční čekatelé, a podle toho jednal.

„Lidi jsou dnes velice divní,“ řekl pan Kuňka. „Zapřou vám nos mezi očima. Ale to nevadí. Výměnných možností se nabízí habaděj. Příkladmo tady v Kovářské bydlí dvě sestry. Jedna je nedoslýchavá, druhá pokulhává, obě jsou vdovy. Takové apartmá ty dvě osoby neudrží.“

Opar růžových nadějí stoupal nad naším kuchyňským stolem. Vyměnit náš ne zrovna kvalitní byt za apartmá v tiché vilové čtvrti by nebylo marné. V té hezké pohodě dostaly naše dětičky bonbony a šly do postýlek, aniž si musely umýt zoubečky. Manželka vařila čaj, pan Kuňka měl rád indický, usrkávali jsme z voňavého nápoje a mluvili jsme o krásných vyhlídkách dopracovat se s pomocí pana Kuňky k výhodné směně.

Při jiné příležitosti nám pan Kuňka vyprávěl o mohutné bytové výstavbě, která se plánuje na příští desetiletí, o moderní architektuře ve světě, o současném urbanismu a jeho perspektivách. Vytrvale opakoval, že to s naší výměnou není tak beznadějné a že je plýtváním peněz proinzerovat tolik, jako to činíme my, což mimochodem pociťoval jako nedůvěru k svým směnárenským schopnostem.

„Zeptejte se operního pěvce pana Červinky, jak jsem mu pomohl,“ dovolával se pan Kuňka svědectví.

A začala historka složitá ve vztazích a úvahách a byla půlnoc, když jsem umdlený doprovázel pana Kuňku a otevřel domovní vrata, což bylo lepší, než když třeba usnul u stolu, protože nerad budím lidi ze spánku.

„Ježíši, můj deštník!“ Pořád něco u nás zapomínal. Jednou tužku nebo notes, jindy klobouk. A tak jsme se z tmavého schodiště vraceli zpět do bytu. Bylo to nebezpečné, protože pan Kuňka v těchto pozdních hodinách ožíval jako netopýr, přicházel s nápady na neobyčejně výhodné směny, s návrhy, které mu po celý večer záhadně unikaly.

Někdy si pan Kuňka liboval v rozhodnutích vyslovených hlasem maršála:

„Zítra skočím na Cimburka,“ volal s rozhodností bojovníka odhodlaného vzít tvrz útokem. Pan Kuňka se na Cimburka odvolával jako na autoritu. Jakživ jsem se nedověděl, kdo je Cimburek a zda pracuje na bytovém úřadě anebo ve Sběrných surovinách. Ale když všechno selhávalo, volal pan Kuňka: „Zítra skočím na Cimburka a to by v tom byl čert, aby to nešlo!“

Zvláště jsem obdivoval simultánní schopnosti pana Kuňky, jeho lehkost a rozhodnost, s jakou prováděl s tužkou v ruce ty nejsložitější směnné operace. Říkal:

„Je to velmi jednoduché. Vy se nastěhujete k Hejným, oni k Ludvíkům do Panské, Ludvíkovic z Panské potáhnou hezky na Zbraslav k Manheimům a Manheimovi ze Zbraslavi, ti přece už léta touží dostat se do města, se nakvartýrují v Kouřimské… A je to!“

Pak se ukázal nepatrný háček. Pan Kuňka totiž v této složité směnné transakci jednal zatím jen s námi.

Už dávno prozradil pan Kuňka manželce, že je dietář, a ona se snažila podávat na stůl jídla nekořeněná a jemná, což pan Kuňka přijímal s uznáním a později s upřímně míněnou kritikou některých jídel. Svěřil se nám se svými neduhy a nadějemi, s některými podrobnostmi ze života svých dětí a vnoučat, a uvedl nás také do odborných záležitostí železničářské profese. Čas plynul a pan Kuňka byl ve výborné kondici a znamenitě si pochutnával na zelné polévce:

„To je vaše specialita, viďte, mladá paní?“

Ze zásady pil jen neslazený čaj a jen ve výjimečných případech s rumem. Časem začal naléhavěji kritizovat některé nedostatky v našem rodinném životě a domácnosti a vychovávat děti podle svého. Měl u vchodu své bačkory a u stolu své místo. Stal se rodinným příslušníkem se vším všudy. O dovolených chodíval zalévat kytky a vybírat noviny a poštu ze schránky. Inzeroval za nás, dělal opravdu, co mohl, než onemocněl. Slyšeli jsme, že je v nemocnici, a že to není nic vážného, což nás uklidnilo. Vrátil se z nemocnice zrovna v okamžiku, když jsme měli sbaleno a čekali jsme na stěhovací vůz. Myslel jsem, že se pan Kuňka skácí.

„No ne…,“ zakoktal na prahu. Nesundal klobouk a neodložil deštník. „Vy… se snad… stěhujete?“

Bylo mi ho líto, jak zbledl. Zdálo se, že pan Kuňka ten okamžik nepřežije. Seděl na opuštěné židli uprostřed pokoje a mžoural smutně na krabice a zavazadla. Pak mu poklesla hlava a začal lapat po vzduchu. Žena utíkala k telefonu, já do koupelny, žena mu rozepnula košili a obložili jsme milého pana Kuňku obklady. Začal opět mžourat a snad i vnímat a žena, protože je psycholog, zalhala.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Povídky: Spisy Ladislava Grosmana.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.