James Welch

Zima v krvi

Akropolis 2018

James Welch / Winter in the Blood

Copyright © James Welch, 1974

© Translation Jiří Kaňák, 2018

© Cover Illustration Pavel Čech, 2018

© Graphic & Cover Design Stará škola, 2018

© Filip Tomáš — Akropolis, 2018

ISBN 978-80-7470-195-5

ISBN 978-80-7470-196-2 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-197-9 (ePUB)

Obsah

Část první

Část druhá

Část třetí

Část čtvrtá

Epilog

Češi, James Welch a americká indiánská literatura (Miroslav Černý)

Část první

1 /

Močil jsem do vzrostlého plevele v zemníku. Díval jsem se při tom, jak se do stínu za srubem šourá spálenou trávou ryzka s hříbětem po boku. Říkalo se tomu tady Earthboyovo, i když nikdo toho jména (ani žádného jiného) tady nežil už dvacet let. Střecha se propadla a hroudy bláta, jež kdysi vyplňovalo mezery mezi kmeny, ležely roztroušeny po zemi. Bez něj zbyla ze srubu jen obnažená šedá kostra plná myší a hmyzu. Nepoddajný laskavec, hnaný horkým větrem, narážel do západní stěny. Obdélník z ostnatého drátu na kopci za srubem lemoval hroby všech Earthboyových. Chyběla jen dcera, která se provdala za někoho z Lodgepole. Ale ať už dnes byla kdekoliv, Earthboyové odtud zmizeli.

Drápal jsem se na silnici, slunce žhnulo a za zády mi drnčel plot. Pravé oko jsem měl nateklé, aniž bych tušil, co se mi přihodilo. Vybavoval jsem si jen toho bělocha, zběsilou jízdu s jeho ženou a drinky v barech, jeho zuřivý křik, přehlušující hudbu, a svoje oči. Ona byla divoká, z rezervace Rocky Boy. On byl bílý. Proklínal svoje peníze, její prsa a moje vlasy.

Domů jsem se vracel nerad. Nikdy to nebylo snadné, ale časem se návraty staly utrpením. V krku jsem cítil palčivou bolest, ozývalo se pochroumané koleno a hlava v jednotvárném vedru třeštila.

Klisna s hříbětem se ztratily z dohledu za srubem. Za hřbitovem a prérijními kopci se vypínaly hory Little Rockies, jež se v letním oparu zdály černé a hebké.

Vracel jsem se domů k matce a stařence, mé babičce. A holce, o níž byly přesvědčeny, že je mou ženou. Ale na té nezáleželo. Ostatně, na žádné nezáleželo, nic pro mě neznamenaly. A nemělo to žádný zvláštní důvod. Necítil jsem nenávist, lásku, vinu, netlačily mě výčitky svědomí, vnímal jsem jen, jak jsme se sobě za ta léta vzdálili.

Možná za to mohla země, spálená prérie pod žhnoucím sluncem, bledá zeleň údolí řeky Milk River, její mléčná voda, pelyněk a topoly, suché, rozpukané pláně. Země lidi rozdělila hlubokou prázdnotou a oni se s tím smířili.

Ale za prázdnotu, kterou jsem cítil já, nenesla vinu země ani lidé, vycházela ze mě samotného. Měl jsem k sobě stejně daleko, jako má jestřáb k měsíci. A proto jsem necítil nic zvláštního ani ke své matce, ani k babičce. Ani k té holce, co sem přišla, aby se mnou žila.

Na druhé straně silnice jsem si lehl, protáhl se pod plotem z ostnatého drátu a vyrazil k domovu, čekaly mě poslední dvě míle. Hrdlo mi svírala strašlivá žízeň.

2 /

„Vypařila se před třemi dny, hned jak jsi odjel do města.“

„Nevadí,“ řekl jsem.

„Sebrala ti pušku a holicí strojek.“

Místnost byla prosvětlená. Přestože bylo časné odpoledne, kuchyňská lampa hořela.

„Co jsem mohla dělat? Hlídám babičku, nemám sílu a ona je mladá — Kríjka!“

„Nevadí,“ řekl jsem.

„Aspoň tu pušku bys moh dostat zpátky.“ Matka smetla slupky z brambor z pultu do papírového pytle u nohou. „Víš, že ji klidně vymění za jeden drink.“

Ta puška, stará winchestrovka, pro mě kdysi něco znamenala. Otec a pak i já jsme s ní často chodívali na vysokou, ale nesáhl jsem na ni od chvíle, kdy jsem zcela bezdůvodně zastřelil psa Bustera Cutfingera. Tím jediným důvodem možná bylo, že jsem byl pod obraz a ten pes se hýbal. Jsou to už čtyři roky.

Z obýváku jsem zaslechl mlaskání. Houpací křeslo dvakrát zaskřípalo a ztichlo.

„Jak jí je?“ zeptal jsem se.

„Teplé vločky a pudink — jak asi?“

„Cože, ani ředkvičky?“

Matka krájela brambory na tenké plátky a přestala mě vnímat.

„Proč neporazíme nějakou jalovici? Mohla by se krmit stejky do konce života.“

„Už brzy to bude mít za sebou i bez tvého přičinění. Tady máš, dej si to na oko — vytáhne to jed.“ Podala mi plátek bramboru.

„Jak se má Chromý býk?“

Přestala krájet. „Co tím myslíš?“

„Jak se má Chromý býk?“

„Večer se zastaví, můžeš se ho zeptat. Přines ještě kýbl vody.“

„Jak jsme na tom s vodou?“

„Vyjdeme. Už vůbec neprší.“ Nahrnula plátky na pánev. „Tady nikdy neprší, když to potřebuješ.“

Představil jsem si teplou a mdlou chuť vody. Od poloviny června nezapršelo a sudy na dešťovou vodu byly prázdné. Hladina v nádrži nejspíš klesla a voda se zakalila.

Otevřel jsem dveře a dovnitř bzučivě vletěla moucha. Dvůr zarůstal trsy plevele a psárky, země za plotem pelyňkem. Půda se pod kroky rozpadala v prach. Do slunce, jež se nad močálem rozpálilo odpoledním žárem, vyletěly dvě ostralky, se zběsilým bitím křídel přelétly topoly a zmizely z dohledu. Spouštěl jsem kbelík do nádrže a k tomu mi ze stínu za domem zpíval skřivan. Provaz byl ztuhlý. Dvakrát jsem kbelík přizvedl a zase spustil. Sledoval jsem, jak se voda přelévá přes okraj, jak se kbelík plní a potápí se.

Na té holce nezáleželo. Byla to Kríjka z Havru, lidé z rezervace se na ni dívali svrchu. Přivedl jsem si ji domů před třemi týdny. Matka měla za to, že jsme svoji, a chovala se k ní vlídně. Matka byla katolička a před bouřkou vždycky kropila rohy domu svěcenou vodou. Jezdívala pít s knězem z Harlemu, obtloustlým chlapíkem se studenýma očima, který odmítal vstoupit do rezervace. Nikdy nepohřbíval indiány do rodinných hrobů. Namísto toho museli oni docházet za ním, do jeho kostela, k jeho svatým a svěcené vodě, jeho nepřátelským očím. Matka s ním pila v jeho šindelovém domě vedle žlutě omítnutého kostela. Domnívala se, že jsem si tu holku vzal, a byla k ní milá. Ale ta jen kysele dřepěla v obýváku proti stařence, mé babičce, která si plnila kamennou dýmku trhanci tabáku s příměsí sušených drcených plodů divoké třešně. Seděla proti té holce, která si listovala ve filmových magazínech a představovala si, že vypadá jako Raquel Welchová.

Stařenka dumala nad tím, že je to Kríjka a nepřítelkyně, a plánovala, jak ji podřízne. Jednou kovovým křesadlem, jindy okrajovacím nožem, který nosila neustále ukrytý v legínách. Den za dnem ty dvě vysedávaly naproti sobě, dokud se hromada filmových magazínů nerozlila přes půl místnosti a nůž ve stařenčiných očích neztěžkl.

3 /

Sklouzl jsem po říčním břehu za domem. Půl hodiny jsem předtím prohledával rozpálenou sýpku, až jsem v otcově bedně na nářadí objevil červeno-bílou třpytku. Trojháček byl pokrytý rzí a rez prosvítala i na povrchu třpytky. Nahodil jsem přes řeku jen kousek od protějšího břehu. Nebyl tady skoro žádný proud. Navíjel jsem vlasec a tři divoké kachny mi přeletěly před očima a zmizely proti proudu.

Cukrovar u Chinooku zavřeli před sedmi lety. Všichni si mysleli, že řeka za své mléčné zbarvení vděčí právě jemu, ale vše zůstalo při starém. V zelených náklaďácích přijeli běloši z rybářského odboru a nasadili do řeky štiky. Nadšeně do ní vyklopili tisíce štik všech možných velikostí. Ale řeka ryby nepřijala a ryby nepřijaly řeku, odmítaly tady i umřít. Jednoduše zmizely. Bílí vyzkoušeli úplně všechno. Nořili do vody elektrické tyče, vybírali bahno ze dna, sbírali dokonce brouky z přilehlých polí a nasadili do řeky i jiné druhy ryb. Nic nezabíralo. Ryby se ztrácely dál. Pak se ztratili i chlapi z rybářského odboru a indiáni odložili své nové rybářské pruty. Sem tam ale údolím vzrušeně prolétla zpráva, že někdo, možná chlapík od zavlažování, viděl, jak popelavý vír vsál ondatru a nazpět vyvrhl rybářské náčiní. Nikomu se nikdy nepodařilo takový vír objevit, ale určitě to stálo aspoň za zkoušku.

Znovu jsem nahodil a tentokrát navíjel rychleji.

V té bedně míval otec uloženo nářadí. Říkalo se o něm, že spraví všechno, co je ze železa. Na podzim čistíval stroje. Říkalo se, že když listí rašilo, byl dvůr First Raise plný železa, a když opadalo, byl jeho dvůr plný listí. Chodíval pít s bílými do Dodsonu. Nebyl to tichý chlap, vyprávěl jim historky a oni se smáli. Za opravu jejich strojů si počítal hodně. Dvacet dolarů za nahození balicí mašiny — za nahození dolar a devatenáct za to, že věděl, kam sáhnout. Bavil je až do onoho rána, kdy teplota klesla k minus třiceti a my jsme ho našli spícího v zemníku u Earthboyova.

Míval své sny. Každý podzim před příchodem prvních chladných větrů bájil o tom, že se vypraví na losa do Národního parku Glacier. Spřádal plány. Zjistil si vzdálenost a pak si spočítal, jak dlouho by trvalo dojet do parku, zabít losa a přitáhnout jej zpět přes hranici do odstaveného auta. Sestavil si seznam potravin a všech potřebných věcí. Poptával se, jak vysoká by byla pokuta, kdyby na něj přišli. Nebyl mazaný jako Chromý býk nebo bílí z Dodsonu, takže musel znát přesnou částku, skoro jako by pokuta byla nevyhnutelným důsledkem jeho lovu.

Nikdy ho nechytili, protože svou cestu nikdy neuskutečnil. Sen, plánování a příprava patřily k rituálu — člověk se tak baví v době, kdy je seno pod střechou a dobytek z kopců zase doma. Večer promazával svou winchestrovku a vysvětloval, že je lepší střelit losí krávu, protože býčí maso je tuhé a vláknité. Všechno vykoumal, ale na cestu nikdy nevyrazil.

Třpytka se zachytila o vyvrácený strom a chatrný vlasec se přetrhl. Z hloubi lesa na druhé straně řeky zaskřehotala straka.

4 /

„Heleme se, tak ty rybaříš. Jak to jde?“ Chromý býk sklouzl po břehu a rozvířil oblaka prachu. Zastavil se až u vody.

„Přišel jsem o návnadu,“ odpověděl jsem.

„Měl bys zkusit slaninu,“ navrhl a přitom pozoroval vlasec spočívající bez života na hladině. „Znám tyhle ryby.“

Připozdívalo se. Na tvář Chromého býka sedl komár. Navinul jsem vlasec a omotal jej kolem kličky navijáku. V ohradě zabučelo tele. Jeho matka, stará stračena s jedním vytřeštěným okem, odpověděla odkudsi z ohybu podkovovitě vykrojeného močálu.

„Měl bys zkusit slaninu. Nejdřív ji osmažíš, pak naliješ tuk do řeky. A hned ti zabere něco extrovního.“

„Jaké jsou?“ zeptal jsem se.

„Bláto. Maso nedrží pohromadě. Stojí za houby.“ Oprášil si zadek. „Takhle špatný rok nebyl od povodně. Zeptej se mámy. Řekne ti.“

Vydrápali jsme se na vyvýšený břeh a vykročili k domovu. Tu povodeň jsem si pamatoval. Bylo to skoro před dvanácti lety, celé údolí od Chinooku zaplavila voda. Přestěhovali jsme se nahoru k agentuře a obsadili prázdnou garáž. Naočkovali nás proti břišnímu tyfu.

„Jsi moc mladý, aby sis to pamatoval.“

„Bylo mi skoro dvacet,“ řekl jsem.

„Tvůj táta se to tenkrát pokusil projet, ale jeho kůň se bál vody. Tebe Teresa ještě chovala. Ten kůň ho sundal v půli cesty.“

„Pamatuju si to. Bylo mi skoro dvacet.“

„To jo.“ Chromý býk se zasmál. „Nebyls o moc víc než lesk v tátových očích.“

„Přetrhl se mu třmen — proto ho ten kůň shodil. Viděl jsem to sedlo. Vada kůže.“

„To jo.“

„Na koni by ti to natřel kdykoliv.“

„To jo.“

Když Chromý býk vstupoval do kuchyně, vyplnil celou šířku dveří. Nebyl vysoký, ale od ramen po zadek byl statný jako býk.

„Och, Tereso! Tvůj syn říká, že do toho chceš se mnou praštit.“

„Můj syn lže, až se hory zelenají. Je ze stejného těsta jako ty.“ Její tón byl ostrý a kousavý.

„A proč ne? Mohli bysme si zařádit. Pěkně bysme tu postel rozezpívali.“

„Blázne… mluvíš, jako by matka neměla uši,“ zlobila se Teresa.

Z obývacího pokoje to dvakrát zaskřípalo.

„Babi! Jak jde houpání?“ Chromý býk se protáhl okolo mé matky do pokoje. „Ještě sušíte seno?“

Houpací křeslo znovu zavrzalo.

„Je špatná,“ řekl jsem. „Má mrtvé kosti.“

„Tak to vypadá, že dneska jsou kolem jenom samí blázni.“ Teresa zapnula plotýnku pod pánví plnou brambor. „Možná by se některý z těch bláznů mohl rozkývat a nakrmit to tele. Jinak bude bučet celou noc.“

Nadešel večer a odraz slunečních paprsků od vysokých západních mraků zbarvil oblohu dorůžova. Z pole na jihu zakodrcal bažant. Osamělý kohout postupoval od šípkového keře podél zavlažovacího příkopu k poli sladké vojtěšky, možná chtěl zobat s jinými kohouty a slepicemi, možná sám. Těžko říct, co dělají staří kohouti. Jsou jako muži, nevyzpytatelní.

Tele se tisklo k ohradě a s hlavou prostrčenou skrz hrazení sálo mléko od své matky.

„Hej! Jedeš, potvoro!“

Kráva odskočila od ohrady, popošla několik kroků, pak se zastavila, napjatá. Od jazyka se jí táhl řetízek slin až téměř k zemi a bíle lemované vytřeštěné oko zíralo kamsi do ztracena.

„Copak nevíš, že se snažíme tohohle troubu odstavit?“

Pomalu jsem se blížil k teleti. Tlačil jsem je do rohu, kde se stáj sbíhala s ohradou, mluvil jsem na ně a napřahoval k němu ruku. Než se stačilo pohnout, chytil jsem je za ucho a otočil se, abych je mohl bokem přitlačit k ohradě. Zaplácl jsem komára na obličeji a tele zabučelo; pak ztichlo.

V jeho nohou jsem cítil napětí a hlavou mi bleskla vzpomínka, jak jsme s bráchou Mošem rajtovali na telatech, navzájem si je přidržovali a jak jsme si připínali staré čapsy, které jsme našli pověšené ve stáji. A pak to napjaté „Pusť ho!“ a peklo, které následovalo. Hodiny a hodiny jsme tak vydrželi řádit, dokud nás nenachytal First Raise.

Tele se mi pod rukama rozdivočilo, nejprve zacouvalo do rohu, pak odskočilo dopředu a přitom mnou smýklo o stáj. Zadní kopyto mi lízlo košili.

Hodil jsem do ohrady seno, pak naplnil koryto vodou z močálu. Po bahně se rozprchli drobní broučci. Podobali se beruškám s dlouhýma zadníma nohama. Na dně koryta ležel bez hnutí pulec. Vytáhl jsem ho a položil na slehlou hromadu hnoje. Nehýbal se. Šťouchl jsem do něj stéblem slámy. Na hrubém hnoji se blyštěl jako temná slza. Vrátil jsem jej do koryta a on slabým mrsknutím ocásku zarejdoval ke dnu.

Večer byl teplý a příjemný, růžové mraky vysoko na obloze získaly fialový nádech. Zahnal jsem krávu zpět do ohybu močálu. Ale vrátila se. Vemeno měla plné mléka.

5 /

Po večeři matka sklidila ze stolu. Chromý býk dopil kávu a zvedl se.

„Musím koupit repelent.“ Teresa si nalila posledních pár kapek do dlaně. Potřela si jimi obličej a krk. „Kdyby babička něco potřebovala, tak jí koukej posloužit.“ Zavěsila se do Chromého býka a společně vyšli ze dveří.

Znovu jsem si dolil kávu. Zvuk pickupu mě překvapil. Možná jedou na nákupy. Šel jsem do obýváku.

„Co takhle trochu muziky, babi?“ Opřel jsem se o houpací křeslo a přiblížil svou tvář těsně k její.

Podívala se mi na ústa. Její oči byly prázdné a kalné. Černý šátek jí odhaloval pruh hrubých vlasů, rozdělený uprostřed pěšinkou, který lemoval šedý obličej.

„Muziku,“ zopakoval jsem, tentokrát hlasitěji.

„Aj, aj,“ zaskřehotala a přikývla. Mírně se přitom pohupovala pod vahou mých paží.

Zapnul jsem velké dřevěné rádio a čekal, až se nahřeje. Přes sklo ladění se táhla prasklina a stupnice chyběla úplně. Pokoj naplnilo hluboké hučení. Pak hudba tisíce houslí. Houpací křeslo zavrzalo.

„Tabák,“ řekl jsem.

Stará žena na mě pohlédla.

Nacpal jsem dýmku a vsunul ji mezi stařenčiny rty. Zápalka vzplála a ozářila černé znaménko na horním rtu. Nasávala kouř a tři černé chlupy poskakovaly nahoru a dolů.

Židle, obklopená filmovými magazíny, neslibovala pohodlí, a tak jsem se posadil na podlahu a opřel se o rádio. Vibrace houslí mi procházely tělem. Titulní strana časopisu Sports Afield chyběla a rožky stránek byly zohýbané, ale přesto jsem jím zalistoval a hledal něco, co jsem ještě nečetl. Zastavil jsem se u inzerátu na rybářské návnady, které hovořily s rybami jejich vlastní řečí. Kupón jsem si vytrhl. Možná byl pes zakopaný právě tady.

Četl jsem už všechno, a tak jsem se znovu pustil do příběhu o třech mužích v Africe, kteří šli čtyři dny po stopě lva lidožrouta od místa, kde naposledy zabil — těhotnou černošskou ženu. Dítě se jim podařilo zachránit, a jak s údivem zjistili, za čas se mělo stát králem. Stopovali lva, aby nakonec čtvrtý den přišli na to, že lev celou tu dobu stopuje je. Pohybovali se v obrovském čtyřdenním kruhu. Hrozilo nám opravdové nebezpečí, řekl McLeod, prodavač Pepsi z Atlanty v Georgii. Tu noc lva zabili, když se pokoušel roztrhnout plátno jejich stanu.

Znovu jsem se zadíval na fotografie. Na jedné klečeli McLeod a Henderson nad mrtvým lvem obklopeni skupinkou zubících se černochů. Třetí muž, Enright, na obrázku chyběl.

Zvedl jsem oči. Stařenka mě pozorovala.

6 /

Chromý býk s mou matkou zmizeli na tři dny. Po návratu si Chromý býk vykračoval v šik nových botách s vysokými podpatky a Teresa měla na sobě lesklé tyrkysové šaty. Oba byli zpocení a měli kocovinu. Teresa mi řekla, že se v Maltě vzali.

Tu noc jsme se opili u kuchyňského stolu.

7 /

Chromý býk vyženil tři sta šedesát akrů luk k sečení, zavlažovaných, plochých, patřících k nejlepším v údolí, a další dva tisíce akrů pronajatých pastvin. A vyženil taky značku T-Y, vypálenou vysoko na levém boku každého dobytčete na pastvině. A samozřejmě taky Teresu, mou matku. Se svými sedmačtyřiceti lety byl o osm let mladší než ona a úspěšný. Prosperující dobytkář.

Dalšího dne jsme s Chromým býkem vstali brzy. Roztáčel setrvačník traktorku John Deere a nadával při tom. Otevřel ventil na přívodu paliva, znovu zatočil setrvačníkem a motor dvakrát zabublal, chytil rytmus a uvolněně se rozběhl. Za traktor jsme připojili vůz na seno a pomalu jsme se rozjeli okolo ohrady a močálu. Pokračovali jsme po stezce proti proudu řeky, skrz houští divokých růží, přes pelyňková pole a dolů do hájku suchých bílých topolů. Z vrbové skrýše vyskočil jelenec a odhopsal pryč, jen jeho bílý ocas nám zamával na rozloučenou.

V ohbí řeky se krčil srub jen z kmenů a bláta. Rezatý drát se táhl z jediného okna na hřeben střechy. Vedl k autoanténě a pro mě byl vždy záhadou, protože Chromý býk neměl do srubu zavedenou elektřinu. Posbíral si své věci — řetězovou pilu, kapesní rádio, dvě krabice oblečení, pastevecký kabát a vysoké gumáky, které nosil při zavlažování.

„Musím si udělat další záplaty z pneumatik,“ řekl a prostrčil prst dírou v jedné botě.

Zamkli jsme srub visacím zámkem, cárem staré celty jsme zakryli pumpu a vyrazili zpátky. Chromý býk nasával sladkou krásnou zemi, jež k němu byla tak vstřícná.

Později jsme projížděli kolem ohrady. Zahlédl jsem krávu s vytřeštěným okem a malou hlavu telete mezi hrazením. Kráva tu hlavu olizovala. Někde nad nimi zpíval skřivan. Ráno bylo chladné a slunce svítilo ze strany nad stájí. Za jejími posuvnými vraty viseli ze spár netopýři.

Starý Bird stál zadkem ve tmě stáje a třásl se. Zvedl svou velkou bílou hlavu a rozevřel pysky. I na tu vzdálenost jsem viděl sevřené žluté zuby, jako by se na nás chtěl zasmát. Přestože už nepracoval, pořád dával přednost chladné temnotě stáje před pastvinou za močálem. Možná si stále připadal důležitý a přál si, abychom se s ním poradili, když jsme sedlali ryzku a Niga a projížděli stádem. Bez ohledu na roční období nebo počasí přebýval vždy tady. Možná cítil, že má na tohle místo stejné právo jako my, protože i teď ržál na přivítanou. Byl už starý a v životě už viděl téměř vše.

8 /

Teresa seděla na okraji betonové nádrže.

„Tvůj otec vyhrál Amose na trhu. Házel o něj drobáky, a přitom byl tak namazaný, že ty talíře ani neviděl.“

„Amos za námi chodil každé ráno až k silnici,“ řekl jsem. „Museli jsme ho zahánět kameny.“

„Ostatní se utopily, protože jste nedolili vodu do vaničky. To jste byli celí vy.“

Kůže na kostech jejích dlouhých prstů, spočívajících na stehnech, byla napjatá jako kůže bubnu. Pozorovali jsme Chromého býka u sýpky, v níž jsme také skladovali nářadí. Ostřil nože na liště žacího stroje.

„Jeli jsme tehdy do města nakoupit. Pamatuju si, že jsme zašli na tu show.“

„Jo, a pak se všechny kachny utopily. Až na Amose. Seděl na okraji té vaničky.“

„Ale dovnitř nevlezl. Musel být chytřejší než ostatní,“ řekl jsem.

Nohy Chromého býka se rozkmitaly rychleji. Na otočnou brusku nalil trochu vody.

„Měl štěstí. Kachna nemůže být chytřejší než jiné kachny. Jsou jako indiáni.“

„Tak proč tam nevlezl s ostatníma?“

„Už si nepamatuješ, jak bylo škaredě?“

„Ale ostatní…“

„… byly praštěné. Vy, kluci, jste tehdy měli tu vaničku dolívat.“ Řekla to smířlivě, možná aby zmírnila mou vinu, pokud jsem snad nějakou ještě cítil, nebo možná proto, že na kachnách nesejde. Zvlášť pak na těch, které vyhrajete na trhu v Dodsonu.

Přinesli jsme si ty kachny domů v krabici. I s Amosem jich bylo pět. Vykopali jsme díru právě tak akorát, abychom do země zapustili celou vaničku. Pak jsme ji napustili až po okraj, aby kachňata mohla lézt podle libosti dovnitř a zase ven. Ale nepočítali jsme s tím, že budou tu vodu pít a vycákají ji při čechrání peří. To pozdní odpoledne o několik dnů později klesla voda níž než palec pod okraj. Ale stačilo to. Ten palec pozinkované oceli mohl být pro ta malá žlutá kachňata jako stěna Grand Canyonu.

Tele v ohradě znenadání zabučelo.

Den, kdy se kachňata utopila, jsem si nesl v živé paměti. Ze stodoly vychází slabý zápach ondatří kožešiny, vítr mi odfukuje slamák, lomcuje pergamenovým papírem v okně na dveřích kůlny, nad námi šedivě prchají mraky a my stojíme snad celé hodiny vedle auta a zíráme na vaničku za plotem. A kachňata plavou s hlavičkami hluboko pod vodou, jako by na dně hledala krmení. A Amos, uhnízděný na okraji vaničky, je velmi zvědavě pozoruje.

Matka dál mluvila o Amosovi. Místo, kde se kachny utopily, nebylo od nás dál než šest stop. Plevel tady rostl divočeji, jako by půda sála živiny z jejich duší.

„A co se stalo s Amosem?“ zeptal jsem se.

„Snědli jsme ho o Vánocích. Nepamatuješ si, jaký to byl pěkný pták?“

„Ale já jsem měl za to, že je to krocan.“

„Kdepak. Toho krocana dostal rys. Nepamatuješ si, jak tvůj bratr našel peří rozházené od nářaďovny až k ohradě?“

„Byl to hnusný pták!“

„Ach.“ Zasmála se. „Proháněl vás, jak jste jenom vystrčili nos ze dveří. Vedle umyvadla jsme mívali baseballovou pálku, pamatuješ? Pokaždé, když jste šli do kadibudky, jste si ji museli vzít s sebou.“

„Na tebe si nikdy nedovolil,“ řekl jsem.

„To bych řekla! Zakroutila bych mu tím jeho zatraceným krkem.“

Chromý býk seděl na dřevěném rámu, šedivý brousek roztáčel nohama rychleji a rychleji. Od lišty odletovaly jiskry.

A nakonec zazněla otázka, kterou jsem nechtěl položit: „Kdo… kdo z nás…“

Teresa pochopila mé zaváhání. „… zabil Amose? Kdo asi? Vy, děti, jste na to neměly žaludek. Vždycky jenom fůru řečí, bůh ví, že byste tehdy vymluvili z jalové krávy tele, a váš otec…“

„Byl to First Raise?“

„Váš otec tam tehdy ani nebyl!“ Její jemný trpký hlas zvonil v odpoledním vedru. „Ale řeknu ti jedno — když se pak vrátil, lítostivější pohled jsem u něj už nikdy neviděla.“

Byl jsem zmatený. Krocan nebyl vůbec důležitý. Pamatoval jsem si velká křídla, jimiž mě bil do hlavy, ostruhy, které mi zarýval do boku, váhu, která mě strhávala k zemi, dokud jsem nevykřikl. Pak křik a bušení baseballové pálky a kletby a nakonec ticho. Vždycky to byl táta, kdo se nade mnou sklonil: „Je dobrej, Tereso, je dobrej…“ Myslel jsem si, že krocana zabil on. Ale nakonec to udělala matka, když First Raise odjel do města bavit bělochy. Vždy mě ale odnesl do domu, položil na postel a seděl u mě, dokud mě nepřestala pálit hlava. A Amose zabil rys…

„Ne! Rys zabil toho velkého krocana,“ řekla, pak dodala tiše, jako by to Chromý býk mohl zaslechnout přes broušení oceli, jako by to Bird mohl zaslechnout přes bučení telete, jako by to mohly zaslechnout ryby, které v řece nikdy nebyly: „Amose jsem zabila já.“

9 /

„Proč byl tak často pryč?“ zeptal jsem se.

„Cože? Váš otec?“ Otázka ji zaskočila.

„Proč býval tak často pryč?“

„Nebýval. Byl doma dost často. A když byl doma, pěkně dřel.“

„Ale sama jsi řekla, že nikdy nebýval doma.“

„Soudíš ho podle sebe. Doma vždycky všechno zastal.“

Seděli jsme na okraji nádrže. Teresa vtírala olej do povrchu dřevěné salátové mísy. Tu mísu jí daroval kněz z Harlemu, ale nikdy ji nepoužívala.

„Kdo myslíš, že přistavěl k domu další ložnici?“ řekla. Třela si lesknoucí se prsty. „Byl tady dost často — než zmrzl, taky šel zrovna domů.“

„Jak to víš?“ ale věděl jsem, co odpoví.

„Ukazoval směrem k domovu. Řekli mi to.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Záleží na tom?“ zeptala se naléhavě.

„Paměť selhává,“ řekl jsem.

Byli to vždycky „oni“, kdo jej našel, přestože mě vzpomínky, vznášející se nad časem jako poletující sníh, přesvědčovaly, že jsme jej našli sami. Vyšli jsme jej hledat po třech čtyřech nebo pěti dnech a křižovali jsme bílou silnici vystupující nad modravou bělobu zemníků. Téměř jsem si vybavoval, jak jsem zašel do toho baru v Dodsonu a tam mi řekli, že odešel domů předešlé noci, takže jsme museli prohledávat zemníky. Jak jsme ho jen mohli zahlédnout? Trčela snad ven bota nebo ruka nebo to byla jen modrobílá hrouda v nekonečné mihotavé bělosti? Nevzpomínám si na podrobnosti až do chvíle, kdy jsme kopali hrob, přesto jsem si byl jistý, že jsme jej našli my. Zimy plynuly vždy bez času a bez podrobností, nepamatoval jsem si ani žádné jiné obličeje či hlasy.

Matka vstala a promnula si vzadu stehna. „Byl to bláznivý chlap.“

„Proto byl pořád pryč?“

„Ano, myslím, že proto.“ Dívala se směrem k nářaďovému domku. O sýpku se opíraly tři čerstvě nabroušené lišty, jejich trojúhelníkové zuby se na slunci třpytily jako led. „Víš, jak to je.“

„Nebyl spokojený,“ řekl jsem.

„Zvládl cokoliv.“

„Ale nic z toho jej nenaplňovalo.“

Teresa se otočila, oči se jí rozšířily a ztmavly rozhořčením. „A proč myslíš?“

„Nebyl šťastný…“

„A myslíš, že byl šťastný, když ležel v tom příkopu se zamrzlýma očima a smrděl pivem…“

Ale v tom příkopu ležel někdo jiný, ne First Raise, ne ten člověk, který spravoval stroje, který si svůj lov plánoval tak důkladně, že jej nikdy neuskutečnil. Na rozdíl od Teresy jsem toho, kdo zmrzl v onom zemníku, neznal. Možná proto jsem až do konce pohřbu nic necítil.

„Byl spokojený,“ řekla. „Ale neklidný. Nikdy se nedokázal usadit.“

Akustický třesk zarachotil na dveřích kůlny a pak se vytratil v dálce. Teresa vzhlédla k nebi a rukou si zaclonila oči. Letadlo nebylo vidět. Sklonila hlavu a pohlédla na mě. „Byla to snad moje vina?“

Škrábal jsem si komáří štípnutí na hřbetu ruky a přemýšlel jsem.

„Byl to tulák — jako ty, jako všichni tihle zatracení indiáni.“ Její hlas opět přešel do sebejistého a trpkého tónu. „Nechápu tě. Když jsi jel tehdy do Tacomy na tu druhou operaci, chtěli, abys tam zůstal. Mohl z tebe být někdo.“

„Nebyla to tvoje vina,“ řekl jsem.

„Jsi přecitlivělý. Co na tom, že jsi indián? Jestli děláš svou práci dobře, v čem je problém?“

„Vydržel jsem tam skoro dva roky.“

„Dva roky!“ pronesla znechuceně. „Spíš jeden — a pak ses v Seattlu flákal po hospodách s dalšími ztroskotanci.“

„Nespravili mi to koleno.“

„Aha, má se nejspíš uzdravit samo. Nemusíš vůbec cvičit, jak ti předepsali.“ Zvedla mísu. S touto etapou mého života skončila. Na okraji mísy se zachytil padáček pampelišky. „A co tvoje žena?“ Odfoukla pampelišku. „Babička ji nesnáší.“

Nikdy jsem toho od Teresy moc neočekával a taky jsem nikdy nic nedostal. Ovšem ani nikdo jiný. Možná proto byl First Raise tak často pryč. Možná proto trávil čas ve městě a bavil bílé. I přes svůj posměch si vážili jeho šikovnosti. Dávali mu víc než jeho žena. Zajímalo by mě, proč to vydržel tak dlouho. Mohl zmizet natrvalo. Ranč patřil Terese, takže se nemusel bát, že bychom umřeli hlady. Možná zůstával kvůli nám s Mošem. Něco jsme pro něj znamenali, i když by to byl nikdy nepřiznal. Očividně se mu líbilo, jak rosteme, učíme se různým věcem, řídit traktor, rajtovat na telatech, čistit králíky a bažanty. Nikdy by to byl ale nepřiznal a po Mošeho smrti už to ani nedával najevo. Býval pryč víc než kdy dřív, někdy i týden či dva v kuse. Někdy jsme ho našli my, jindy se objevil na dvorku a vypadal zdrchaně. Za nějakou dobu, možná měsíc horečné práce, odjel spravit nějaký traktor a začalo to nanovo. Nikdy skutečně nezůstal, ale ani neodjel. Byl pořád v pohybu.

Od zimy, kdy došel na konec své cesty, uplynulo už deset let, nic zásadního mi ty roky ale nepřinesly. Naskytla se mi i dobrá příležitost pracovat na rehabilitační klinice v Tacomě. Líbil jsem se jim, protože jsem byl chytřejší než ostatní. Aspoň to říkali a já jsem jim věřil. Až jedna sestra, co nenáviděla indiány, mi řekla pravdu. Potřebovali dotaci na vybudování nového křídla a já jsem měl být první indián, kterého museli podle dotačních podmínek zaměstnat. Vyklubala se z ní moje dobrá víla. Tak jsem se vrátil domů.

„Myslím, že babička tady na to má větší právo než tvoje žena, co?“

„Je tady už pěkně dlouho,“ souhlasil jsem.

„Tvoje žena tady nebyla šťastná,“ řekla Teresa a pak dodala: „Patří do města.“

Do baru, pomyslel jsem si. O to ti jde, ale už na tom nezáleží. Byla to jenom holka, kterou jsem sbalil a přivedl domů, ryba k obědu, víc nic. Přesto mě to překvapilo, ty noci o samotě, kdy jsem si představoval, jak stojí v měsíčním světle u okna, s měsícem na hrotech ňader a sotva znatelným stínem pod každým žebrem. Vzpomínka se stala skutečnější než skutečnost.

Chromý býk dokončil práci a vykročil směrem k nám. Pleskl rukavicemi o stehna a ohlédl se na blýskající se lišty. Vypadal spokojeně.

„Je toho tady pro tebe málo,“ řekla matka. „Měl by ses poohlídnout po okolí.“

10 /

Jakmile se z Chromého býka stal vlastník, začal se křenit. Křenil se celý den, když sekal pole vojtěšky a třtiny. Křenil se, když přišel k obědu, a večer, když traktůrek vjížděl do dvora vedle sýpky, jsme mohli pod moskytiérou, visící přes okraj klobouku, rozpoznat bílé zuby. Celý svůj kulatý obličej si nechal porůst ježatými vousy. Teresa si na jeho lajdácké návyky, jeho drsnou tvář stěžovala. Nelíbilo se jí, jak škádlil stařenku, a nelíbil se jí ani jeho zvyk nechávat prach a plevy v záhybech kalhot. Křenil se tichou výzvou a v ložnici vedle kuchyně ožívaly letní noci. Tu hudbu musela mít Teresa ráda.

Sváželi jsme první úrodu, Chromý býk sekal vojtěšku, hady, třtinu, malé králíky, smotky ostnatého drátu, někdy si vyměnil lištu i čtyřikrát v jednom dni. Následující den časně ráno už seděl dole u sýpky a brousil zubaté, otlučené lišty. Trval na tom, že sám bude sekat i balíkovat, takže mou jedinou monotónní prací bylo shrabovat seno do pásů pro balíkovač. Tahal jsem řádkovač pořád dokola, a jak jsem se propracovával ke středu, okruhy se zkracovaly. Seděl jsem na odpruženém sedadle zánovního traktoru Farmall a sledoval Chromého býka na vedlejším poli. Vrtal se donekonečna v balíkovači a nastavoval větší napětí, aby balíky zpevnil, nebo ho o otáčku snižoval, když začaly praskat. Čas od času jsem mohl zahlédnout, jak traktor stojí, z komína pravidelně vypouští obláčky černého kouře a zpod balíkovače vyčuhují nohy Chromého býka. Být vlastníkem se mu líbilo a sklizeň probíhala hladce, dokud jsme nenajali Raymonda Dlouhého nože, aby nám pomohl se stohováním.

Dlouhý nůž pocházel z dlouhé linie kovbojů. Jakmile nastal čas shromáždit stádo ke značkování, jezdila celý den, každý den i jeho matka, možná nejlepší z nich. V provizorní ohradě zápasila s telaty, kastrovala je a varlata házela do popela značkovacího ohně. Okatě se pak zakusovala do pečených žláz a civěla přitom na jednoho muže, pak na jiného — dokonce i na své syny, kteří, stejně jako my ostatní, zírali na hnědé kopce, dokud nedojedla.

Možná právě vinou své divoké matky se Dlouhý nůž stal vychytralým, jak to umí hlupáci. Naučil se předstírat práci tak dokonale, že se zpotil, jen co si nasadil rukavice, přestože se zrovna nepředřel. Ale protože byl synem Belvy Dlouhého nože a protože se neustále poflakoval kolem toho baru v Dodsonu, byl pořád na roztrhání.

V den, kdy jsme jej najali, se počasí změnilo. Byl to jeden z těch dnů uprostřed července, kdy vítr mrazivě fučí skrz topoly a nebe vypadá, že visí padesát stop nad zemí. Střapaté mraky splývaly s šedí a současně z ní vystupovaly, pásy běloby se náhle protrhávaly a na okamžik dovolovaly slunci prodrat se skrz. Pak se mračna zase zavřela a rychle zamířila k severu.

Chromý býk samozřejmě řídil sběrač, ne snad proto, že by v tom nějak zvlášť vynikal, ale prostě proto, že na to měl jako vlastník právo. Na sobě měl pracovní vestu a na velkou hlavu si hluboko do čela narazil zpocený stetson zdobený perletí. Přestože byl silnější a zavalitý, o půl hlavy menší než Teresa nebo já, měl dlouhé tělo. Když seděl na sběrači usazeném na rámu automobilu, vypadal jako obr, aby však dosáhl na brzdu a spojku, musel si poposednout dopředu.

Spustil vidlici a začal s první řadou balíků. Zuby klouzaly po strništi a nabíraly balíky, pak vlastník zatáhl za páku a zuby vyjely vzhůru. Otočil traktor a balíky složil u našich nohou. Začali jsme stohovat.

První pole jsme vyčistili, než nastalo poledne. Všechno šlo v těch prvních dvou dnech poměrně dobře a my jsme postupovali rychle vpřed. Dlouhý nůž a já jsme stavěli stohy, zarovnávali hrany a překládali každou vrstvu další, aby se celý stoh nenakláněl nebo snad nedej bože nespadl. Oblačné počasí v těch dnech přetrvávalo, občas jako by se chtělo vyčasit, jindy hrozilo přeháňkami. Ale nakonec vydrželo a Chromý býk byl spokojený. Zamilovaně si prohlížel každý stoh, který jsme za sebou zanechali.

Třetího dne se obloha vyjasnila. To ráno jsme nepracovali, abychom nechali balíky trochu vyschnout. Přestože předtím nepršelo, vlhkostí vzduchu a rosou zvlhly natolik, že kdybychom je hned stohovali, mohly začít hnít. Po obědě jsem s Dlouhým nožem vyjel na pole v pickupu. Chromý býk zlomil dva zuby na sběrači a zkřivil hydraulický zvedák, takže jel za námi s traktorem a vlečkou. Museli jsme zvedat balíky ručně a před námi se rýsovalo dlouhé, úmorné odpoledne. Ve zpětném zrcátku jsem zahlédl vesele rozšklebený obličej Chromého býka, částečně schovaný za komínem traktoru. Dlouhý nůž se vyklonil z okna kabiny a zvedl obličej k nebi. Měl malou kulatou tvář s krátkým ostrým nosem a prťavýma šikmýma očima. Kvůli těm očím mu říkali Žluťák. Byl to vysoký štíhlý chlap s dosud malým břichem, vystupujícím nad sponou pásku. Na stříbrné sponě se vzpínal kůň a pod ním stálo: Všestranný kovboj, Wolf Point Stampede, 1954. Spona byla nablýskaná a opotřebená odíráním o barové pulty po celém údolí. Žluťáku mu neříkali přímo do očí, protože kdysi touhle sponou skoro umlátil jednoho hutteritu k smrti.

„Kriste, to je krása, co?“ nadhodil.

Přikývl jsem, ale on se pořád díval z okna. Řekl jsem: „To si piš.“

„Kolik mi Chromý býk dluží?“

„Dva dny — zatím je to dvacet babek.“

Dlouhý nůž dál zíral z okna. Nad severním horizontem visel poslední zbyteček dvoudenního pásma mraků.

„Dvacet babek — žádná sláva za dva dny práce, co?“

Nic jsem na to neřekl.

„I tak je to ale dost… Bože, je to dost.“ Znělo to, jako by učinil velké rozhodnutí. „Kolik platí tobě?“

„To samé — deset babek denně.“

„Fakticky žádná sláva.“ Pořád se vykláněl z okna. Když vrtěl hlavou, černé vlasy mu šelestily o límec košile.

Přejeli jsme suchý zavlažovací příkop. Bylo to poslední pole, ale vojtěška tady rostla velmi hustě a balíky ležely od sebe sotva na deset stop. Vypnul jsem motor. Slyšel jsem, jak vlasy Dlouhého nože, který nepřestával vrtět hlavou, šelestí o límec. Čekali jsme, až nás Chromý býk dojede.

Zastavil traktor vedle pickupu. Vystoupili jsme a Chromý býk se na nás zakřenil. „Ty je budeš házet nahoru,“ řekl mi. „Raymond je bude stohovat — co, Raymonde?“

Dlouhý nůž vypadal nespokojeně. Věděl jsem, co bude následovat, ale Chromý býk se pořád křenil. Přešel jsem k balíku vedle vlečky a vyhodil jej nahoru. Slyšel jsem, že Dlouhý nůž něco říká, ale přes běžící motor jsem mu nerozuměl. Obešel jsem vlečku a hodil nahoru další balík. Chromý býk se naklonil k Dlouhému noži: „Cože uděláš?“ Vyhodil jsem další balík. „Slyšel jsi!“ Zašel jsem za vlečku k pickupu. Napil jsem se z vaku s vodou. „Slyšel jsi!“

Chromý býk pustil spojku. Traktor sebou trhl a motor ztichl. Chromý býk slezl dolů a zkontroloval závěs na vlečce. Pak přešel dopředu a kopl do pneumatiky. „Připomeň mi, že ji mám dofouknout,“ řekl.

Dlouhý nůž kopl do jedné z velkých zadních pneumatik a přikývl. Nasadil jsem na vak víčko a pověsil jej na kliku dveří. Chromý býk stál zády k nám. Křenil se na pole plné balíků. Věděl jsem to.

„Hele, hodíte mě zpátky do města a máte u mě pivo,“ navrhl Dlouhý nůž.

Odvrátil jsem oči. Nechtěl jsem být jeho spojencem.

Dlouhý nůž se obrátil na Chromého býka: „Hele, podívej se na moje ruce — jsou pořezané a krvácím. Chceš, abych dostal infekci?“

Chromý býk se odmítl podívat. „Až to doděláme, zaplatím ti doktora.“

„Z toho horka se mi točí hlava.“

„Zaplatím i za hlavu.“

„Radši bychom měli začít,“ navrhl jsem, ale nikdo se nepohnul. Posadil jsem se na stupačku.

„Podívej se na moje ruce.“

Podíval jsem se na jeho ruce. Opravdu byly od házení balíků rozedřené. Do jednoho prstu se skutečně řízl.

„To sis udělal včera večer o jeden z těch filmových časáků,“ usadil jsem ho. „A kromě toho, měls mít rukavice jako my.“

Dlouhý nůž si založil ruce na prsou a opřel se o zadní nárazník pickupu. Bylo zřejmé, že k práci jej už nic nepřinutí. Marnili jsme čas a já jsem chtěl to pole dokončit. Bylo to poslední pole.

„Poslouchej, Chromý býku — nechme ho jít. Budeme dělat dvakrát tak tvrdě, a až to bude, tak to bude.“

Zdálo se, že moje logika na Dlouhého nože zapůsobila. „Poslouchej ho, Chromý býku.“

Chromý býk neposlouchal. Neposlouchal nikoho. Věděl jsem to, protože jeho oči přeměřovaly pole a Chromý býk počítal balíky, přepočítával je na krávy a krávy na telata a telata na peníze.

„Nemůžeš mě tady jen tak držet. Musíš mi zaplatit a pustit mě zpátky do města.“

„Poslechni, Chromý býku — musíš mu zaplatit,“ řekl jsem.

„To máš sakra pravdu,“ řekl Dlouhý nůž.

„A pusť ho do města.“

„Jen mu to hezky řekni, chlapče.“

„Není to přece otrok.“

Chvíli bylo ticho. Z místa, kde jsem seděl, jsem viděl silnici, ale zrovna nic nejelo. Pohoří Little Rockies se v dálce za silnicí zdálo být ještě menší, než napovídalo jeho jméno.

Aniž se otočil, Chromý býk vytáhl svou propocenou ručně šitou peněženku, vylovil bankovku, zmuchlal ji do kuličky a hodil přes rameno. Dopadla nám k nohám.

„No vidíš,“ řekl Dlouhý nůž a vyrovnával bankovku. „Hodíš mě do města, chlapče?“

„Nemám auto.“

„A co tenhle pickup.“

„Není můj. Patří Terese,“ řekl jsem.

„Ale to je tvoje matka.“ Dlouhý nůž začínal být zoufalý.

„Je to jeho žena,“ řekl jsem a podíval se na záda Chromého býka. „Proč si neřekneš jemu?“

Dlouhý nůž o tom přemýšlel celou minutu. Posunul si klobouk do týla. „Dám ti dva dolary,“ řekl, jako by právě Chromému býkovi nabídl kus světa. „Dva dolary a pivo, až se dostaneme do města.“

Když pěst Chromého býka našla svůj cíl, zdálo se, že se straka, lehce klouzající odpoledním vzduchem, zastavila v letu a nadskočila. Hlava Dlouhého nože se s křupnutím odrazila od pickupu a jeho klobouk čistě přeplachtil přes auto. Byla to nečekaná rána, přímo od ramene a z výskoku, aby rovnou zasáhla nos vyššího chlapa.

„Panebože!“ vykřikl jsem a uskočil spršce krve.

Chromý býk se nekřenil. Zvedl Dlouhého nože a hodil jej na korbu pickupu. „Nastup si,“ zavelel. Sebral jsem klobouk — potítko už bylo mokré — a vylezl do kabiny. Chromý býk si kolem ruky omotal modrý šátek. Se zařazenou rychlostí a řvoucím motorem pickup vystřelil přes pole směrem k silnici.

„Možná bys potřeboval protitetanovku,“ řekl jsem a ve zpětném zrcátku pozoroval Dlouhého nože, který svýma malýma očkama v zakrváceném obličeji poklidně zíral na jasnou modrou oblohu.

11 /

Od té chvíle už se Chromý býk moc nekřenil, alespoň ne tak často. Jednak chytil do ruky infekci, a pak také usoudil, že přílišné křenění může majiteli nemovitostí i uškodit. Docházelo totiž k problémům s námezdnými dělníky, kteří získali pocit, že dokud se šéf kření, všechno jim projde.

„To je další věc s těmihle indiány.“ Vážně přikyvoval.

Ferdinand Horn vážně přikyvoval.

„Jsou mazaní.“

Žena Ferdinanda Horna vážně přikyvovala.

„Na druhou stranu, kde bysme byli bez Dlouhého nože? Není špatný pracant a býval šampionem — v jízdě na osedlaném koni.“

Houpací židle v obýváku zaskřípala.

„Bože, měli jste vidět, jak ten klobouk letěl!“ Chromý býk se zakřenil.

Zavrtěl jsem hlavou a zakřenil se.

Ferdinand Horn se zakřenil. Jeho žena se zakřenila. Teresa ne — nenáviděla rvačky.

„Jo.“ Ferdinand Horn se ke mně otočil: „Dneska jsem v Maltě viděl tu tvoji.“

„Jakou moji, Ferdinande?“

„Jakou moji, říká… no, byla to ona. Slušně se bavila.“ Zakřenil se.

„Čistě přes pickup — chvilku si myslel, že mu s kloboukem uletí i hlava.“ Chromý býk si z bandasky nalil další sklenici piva.

„Byli tam její bráchové?“

„Jenom ten — ten drobeček…“

„Hú! Byli jako hrdličky,“ řekla žena Ferdinanda Horna. Malá hnědá očka se jí za brýlemi s tyrkysově modrými obroučkami zablýskala.

„Možná bych měl jet za ní.“ Letmo jsem pohlédl na Teresu.

„Och, ta se o sebe umí postarat. Aspoň ten běloch vypadal, že si to myslí…“ Také se podívala na Teresu.

„Hrome, Dlouhý nůž není tak špatný chlap,“ pokračoval Chromý býk.

„Ten, co s ním byla. Na zadním sedadle se vezl její brácha, ale zdálo se, že jim to ani za mák nevadí.“ Usrkla vína.

Chromý býk měl ruku zavěšenou v pásce vyrobené z cáru kostkované košile. Čím víc pil, tím víc mu páska stahovala krk k zemi, až nakonec mluvil k podlaze. Čím víc mluvil k podlaze, tím víc přikyvoval. Skoro to vypadalo, jako by mu podlaha odpovídala, vážné věci, které jej nutily vážně přikyvovat. Teresa seděla vedle něho a pozorovala obvázanou ruku.

„Asi bych za ní měl jet,“ řekl jsem.

„Kdyby se jen naučil držet hubu. Nemusel bych si rozbít ruku…“

„Dneska o dobrého pomocníka nezakopneš,“ řekl Ferdinand Horn. „Všude jenom takoví sráči, co nechtějí dělat.“

Jeho žena si osušila nos růžovým kapesníčkem, pak jej zastrčila do rukávu. „Ty máš co říkat — s tvojí výplatní páskou.“ Chromý býk, vlastník nemovitostí, na ni udělal dojem.

Vlastník nemovitostí přikyvoval k podlaze.

Houpací židle třikrát zaskřípala.

„Jak je, mami?“ zavolala Teresa do obýváku.

Usadil jsem se na židli vedle lednice. Byl horký den — i mouchy těžce posedávaly na okenních parapetech. Jedna se brodila rozlitým vínem na stole. Za ní se v šeru kuchyně leskla řada láhví. Poškrábal jsem se na koleně.

„Pojedeš za ní?“ zeptala se Teresa. Na sobě měla volné kalhoty a kovbojskou košili, bílé nákotníky a tenisky. Vlasy si stáhla z čela přímo dozadu do copu. Přestože nebyla nikdy krásná, proměnila se v atraktivní ženu a každým rokem byla přitažlivější — First Raise si té změny všiml první. Všichni jsme to pozorovali s údivem, i Teresa, ale přistoupila na to. Obličej nenesl stopy vrásek, kůže na nose byla stále lesklá a napjatá. Černé vlasy na slunci přecházely téměř do modra. Možná její přitažlivost spočívala v tom, že vypadala pořád stejně. Vždy měla podsaditou postavu, nikdy však nepřekročila mez tloušťky. Klouby na rukou se jí nezvětšily, přestože lety na slunci a špínou ze zahrady získaly tmavší nádech, a nehty byly stále dlouhé a jemné, mírně zaoblené za konečky prstů. Možná její přitažlivost tkvěla v jejích očích. Zdálo se, že s přibývajícími lety ztmavly, zprůzračněly.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zima v krvi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.