Hana Marie Körnerová

Co neodvál ani čas

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Hana Marie Körnerová, 2011, 2012, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2011, 2012, 2018

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8338-5 (epub)

ISBN 978-80-243-8339-2 (mobi)

Jakákoli podobnost mezi postavami románu a skutečnými osobami je v podstatě náhodná.

Stát se to může každému z nás…

Stanice odložených lásek

Prolog

KAMILA

Srpnové slunce pražilo do stanů s občerstvením, hudba z reproduktorů se snažila přehlušit halas velkého množství lidí shromážděného na louce mezi hospodou a kostelem. Kamila se zastavila těsně za velkou cedulí s nápisem SRAZ RODÁKŮ – 300 LET OD ZALOŽENÍ OBCE. Když se otočila dozadu, ani manžel, ani syn tam už nebyli. Ztratili se v davu. Jen dcera s kočárkem a snacha s dítětem na ruce se držely těsně za ní.

„Ahoj Kamilo!“ Tělnatá paní v květovaných šatech jí nadšeně zalomcovala rukou. „To jsem ráda, že tě zase vidím. Jak dlouho jsme se neviděly? Dvacet let?“

„Tak nějak,“ řekla Kamila. „Jak se ti daří?“

„Výborně. To jsou tvoje dcery?“

„Dcera a snacha. A kde ty máš rodinu?“

„Ale někde tady budou. Nejspíš u výčepu. Zrovna se jdu po nich podívat. Tak se zatím měj, ještě se uvidíme.“

„Kdo to byl?“ zeptala se dcera, když paní zmizela v davu.

„Já nevím,“ pokrčila Kamila rameny.

„Mami, ty jsi případ. Hlavně že jste si pěkně popovídaly.“

„A co mám dělat? Dobrou polovičku lidí vůbec nepoznávám. A polovička jich určitě nepoznává mě. Pojďte, děvčata, sedneme si do stínu, ať děti nedostanou úpal. Snad bude pod tím stanem ještě nějaké místo.“

Propracovávaly se davem, kočárek tlačily před sebou jako štít. „Tamhle je táta,“ řekla dcera. „A brácha taky. Našli volný stůl.“

„Běžte napřed,“ řekla Kamila. „Já se tu ještě porozhlédnu. Hned přijdu za vámi.“

Proplétala se davem, zdravila se s lidmi. Úsměvy, stisky rukou. Desítky tváří. Známých i neznámých. Ale ona hledala jednu určitou.

Neviděly se spolu už dobrých deset let. Od chvíle, co se Laděna definitivně odstěhovala někam do jižních Čech. Neznala ani její adresu, ani telefon. Ale předpokládala, že při takové příležitosti se v rodné vísce přece jen objeví. Od rodičů věděla, že se tu Laděna ukázala někdy předloni, když vyřizovala pozůstalost. Otec jí tehdy na papírek napsal Kamilino telefonní číslo, ale je docela možné, že ho ztratila. Nezavolala.

Zepředu z improvizovaného pódia se ozvalo zachrastění mikrofonu. Starosta oficiálně zahajoval slavnostní setkání rodáků. Mikrofon byl zřejmě vadný, vzadu, kde stála Kamila, bylo slyšet jen každé páté slovo. Navíc se lidi kolem zase začali bavit, většinu z nich proslovy nikdy moc nezajímaly. Kamila obešla poslední hlouček a zamířila k parkovišti.

Z hospody vyšel výčepní s podnosem plným piv.

„Ahoj. Nehledáš Laděnu?“ Zastavila se. „Hledám. Jak to víš?“

„Protože ona tě hledá taky. Před chvílí jsem s ní mluvil.“

„A kde je?“

Mávl rukou k davu. „Někde tam. Ale myslím, že šla pěšinou kolem kostela. Chodí o holi, a tak se chtěla vyhnout tomu největšímu návalu.“

V Kamile zatrnulo. Laděna a o holi? To snad ne!

„Je s ní její nejstarší syn, přivezl ji autem. Říkala, že do autobusu by teď ani nevylezla. Má sádru na celý měsíc. Na nějakém výletě sletěla z kola.“

Kamile se ulevilo. Tak to ano. To Laděně odpovídalo.

Výlety na kole a sádra na měsíc. Ne hůl doživotně.

Výčepní si nadlehčil tác. „Jdu, než mi to zteplá. Je strašný pařák. Na konec srpna je to až moc!“

Pařák to tedy je, říkala si, když odešel a ona zamířila k pěšině, aby dohonila Laděnu.

Z paměti se nečekaně vynořila vzpomínka na den před… V duchu počítala. Ano, před devětadvaceti roky. Vážně je to už tolik? Srpnový pařák… Jako tenkrát…

Kapitola 1

(Srpen 1972)

SVATBA

Od rána panovalo dusno. Vlastně už od včerejška. V rádiu hlásili, že se má ochladit, ale jako obyčejně se spletli. Přestože byl konec srpna, teploměr se vyšplhal skoro ke třicítce. Všechny cesty ve vsi byly vyschlé, jemný prach pokrýval trávníky, červené pelargonie v oknech i řádku naleštěných aut ve školní ulici.

Vzduchem se neslo monotónní bzučení hmyzu, občas přerušené vzdáleným ostrým zvukem neviditelné stíhačky, písknutím vlaku na druhém břehu Labe nebo kvokáním slepic zahnaných pod kůlnu. A dusno se stále stupňovalo.

Svatba se měla konat v jedenáct na Městském národním výboru v pět kilometrů vzdálených Heřmanicích. Teď bylo půl desáté, do odjezdu zbývala spousta času a svatebčané shromáždění na Horákově dvoře se potili. Pánové povolili kravaty a rozhalili neprodyšné dederonové košile. Nepohodlná tesilová saka odložili přes opěradla židlí a žízeň zaháněli lahvovým pivem chlazeným ve studni. Ženské v těsných krimplenových šatech si otíraly tváře a podpaží vyžehlenými kapesníčky, obličeje a dekolty ovívaly kabelkami a polohlasně nadávaly na horko.

Většina hostů si začala odnášet židle do stínu stodoly. Velká tabule uprostřed umeteného dvora, do něhož nemilosrdně pražilo dopolední slunce, během čtvrthodiny zela prázdnotou. Nad celým dvorem se vznášel stín nervozity. Možná z toho horka, možná to viselo ve vzduchu jen tak.

V pondělí bylo jednadvacátého srpna, čtvrté výročí ruské okupace, co se jí oficiálně říkalo bratrská pomoc, všichni to věděli, všichni na to mysleli, občas o tom někdo tiše v koutku rokoval. Spíš ti mladí, ti se šeptem pohoršovali nad tím, že tu pořád jsou (na věčné časy a nikdy jinak) a vzrušovali se představou, že to třeba už letos praskne, i když k té představě nebyl vůbec žádný důvod. Starší mluvili ještě tišeji a většinou končili větou:

„Mlč, ať se do ničeho nezapleteš!“ Nebo: „Do ničeho se nepleť, ať nás ještě všechny nezavřou!“ Případně: „Zničíš si život, nám taky a stejně ničemu nepomůžeš!“

Ono vůbec slavit svatbu těsně po jednadvacátém srpnu taky nebylo nic moc, všude někdo natahoval uši, aby každé závadnější slovíčko donesl vrchnosti, jednadvacátého se zavřely hospody a samozřejmě bylo zakázáno jakékoli shromažďování. Pár dní před tím datem i pár dní po něm byly posíleny řady špiclů, v každé hospodě seděl alespoň jeden, chudák Bretschneider ze Švejka by nestačil valit oči. Na Václaváku v Praze možná byly nějaké demonstrace, ale to se člověk nedoví, v televizních novinách to dávat nebudou, takové věci nikdy nedávají. A tady, padesát kilometrů od Prahy, stejně nikdo nic neví. Jako v devětašedesátém, když se to na Václaváku řezalo, nikdo nic nevěděl ani v Kobylisích. Natožpak tady.

Ačkoli se řeči o jednadvacátém srpnu a okupaci nesly po celé republice, tady na umeteném dvorku to nebylo tématem dne. Otec nevěsty Josef Horák byl starý komunista, který vítal převrat v osmačtyřicátém, neboť ho z bezvýznamného člověka povýšil na významného (hlavně ve vlastních očích) a určitě by ho vynesl ještě výš, nebýt té drobnosti, že byl notorický alkoholik. Vychrtlý, vždycky oblečený do spravovaných modráků, za střízliva nemluvný. Jakmile se napil, stával se výřečným a bohužel také podrážděným. Rozčílit ho dokázala každá hloupost a pak lítaly nejen facky, ale občas i hrábě nebo rozporky. K jakékoli práci, která vyžadovala samostatnost nebo představivost, byl zcela nepoužitelný. Nikdy nepochopil, proč jeho, tak přesvědčeného o správnosti režimu i současné politiky, nevynesla doba výš než na kozlík. Z čeledína povýšil na kočího. Jediné plus na této existenci byl fakt, že jeho pět dcer díky původu mělo dobrý kádrový profil. Škoda jen, že ho nemohly prakticky využít, škola jim k srdci nijak zvlášť nepřirostla a po studiu neprahly. Ale rozhodně se tím netrápily, byly to dobře vychované dívky, které věděly, že jejich osudem je manželství a mateřství, že pracovat se musí za každého režimu a že studovaný člověk si stejně nevydělá ani desetinu toho, co šikovný zedník. Stačilo se podívat na pana řídícího naproti, toho si sice všichni vážili, ale za to si nic nekoupil. A jeho dvěma holkám nebyly samé jedničky na vysvědčení taky nic platné, protože studovat stejně nesměly. A to jen proto, že měl bráchu emigranta v Anglii. Vlastně mohl být rád, že ho nechali učit na dvoutřídce ve vsi, kde ještě před deseti lety končily prašné cesty v Labi, nejrychlejší dopravou byl přívoz a jediný autobus stavěl dva kilometry daleko v polích.

Řídících bydleli ve škole a byli to nejbližší sousedi, vlastně jediní sousedi v ulici, tak se slušelo je na svatbu pozvat. Pozvání bylo formální a stejně tak bylo přijato. Vztahy mezi oběma rodinami byly zdvořilé, ale v žádném případě srdečné. To platilo o rodičích, děti to tak nebraly a kamarádily spolu od malička, jejich svět nerozlišoval třídní ani politické rozdíly, dělil se na ty normální a pak na žalobníky a šprty. Starší řídících holka Kamila sice nebyla žalobník, ale dlouho ji považovali za šprta, to kvůli těm samým jedničkám, a taky proto, že se ve škole pořád hlásila. Moc četla a byla zbytečně chytrá, ale stejně jí to k ničemu nebylo, protože gympl študovat nesměla. Šla tedy na zdrávku a, jak pravil otec nevěsty, skončí tak, že bude utírat podělaný zadky a vynášet mísy. A k tomu je jí to vysoký „íkvé“ prd platný. Kamila nepovažovala pozvání za formální, protože Laděna byla kamarádka. Oblékla si své nejlepší šaty, co nosila loni do tanečních, dlouhé vlasy doma stáhla do koňského ohonu, aby otec neměl řeči o účesu, co vypadá jako cezené nudle. Hned za vraty domu gumičku vyndala a dlouhou světlou hřívu jediným zatřepáním hlavy rozhodila po ramenou. V kuchyni u Horáků si obtáhla oči tlustou černou linkou a na řasy nanesla vrstvu krému na boty. Mrtvolně růžová rtěnka dokončila proměnu nenápadné řídících dcerky v Brigitu Bardotovou. Nebyla sama, v kuchyni se jich před zašlým zrcadlem tísnilo šest, šminky kolovaly a výsledný efekt byl u všech zhruba stejný: Brigita Bardotová přes kopírák.

Jedinou výjimkou byla nevěsta: černovlasá, kudrnatá, s výraznými lícními kostmi a ušlechtilou linií nosu. Vypadala jako Řekyně (po nebožce babičce) a ve světlovlasé Horákově rodině působila jako vetřelec.

Hodiny v kuchyni odbily desátou, nevěsta s družičkami a dvěma mladšími sestrami se stáhla do ložnice, kde panoval příjemný chládek.

Domek byl malý, vedle kuchyně měl jenom ložnici a před ní úzkou nudli, které se říkalo obývák. Tam spaly obě starší dcery, mladší měla dosud postel v ložnici rodičů, kde spávala s matkou, otec většinu nocí trávil na gauči v kuchyni. Hospoda zavírala pozdě, když dorazil domů, holky, jak jim říkal, už dávno ležely. Pak bývaly dveře mezi kuchyní a obývákem zamčené. Kdysi v mladších dobách se pokoušel o vstup, bylo jeho svatým právem spát vedle manželky ve vlastní posteli. Vydržel mlátit do dveří, dokud mu neotevřela, cirkus někdy trval až do ranních hodin a nevyspal se při něm nikdo. Ani sousedi. Občas, když byl ve zvlášť zuřivé náladě, utekly holky i manželka oknem a schovaly se na prázdném výměnku nebo ve stodole. Jednou, když měl extra vražednou náladu a ozbrojil se sekerkou, musela nejrozumnější Laděna doběhnout k sousedům. Pan řídící pak několik hodin seděl vedle otce Horáka na lavici, vyslechl plačtivě nesouvislou zpověď ztroskotance, vypil s ním dva panáky z lahve rumu schované za kamny a odešel, teprve když Horák, vyčerpán vyprávěním o svém životě, který mu zničili jiní, usnul. Vztahy mezi rodinami se po tomto incidentu nijak neoteplily, málokdo dokáže odpustit druhému, že ho přistihl při slabosti.

Kamila si na tu dávnou příhodu vzpomněla v nejméně vhodnou chvíli – když ve špajzu rovnala chlebíčky na tác. Vyslala ji nevěsta izolovaná v ložnici. Podle nějaké pověry ji nesměl až do odjezdu na radnici nikdo z hostů vidět ve svatebních šatech. Prý to přinášelo smůlu.

„Smůla nesmůla,“ řekla Laděna před chvílí, „já mám hlad. Jestli se okamžitě nenajím, udělá se mi špatně. A pak sebou na radnici buď seknu, nebo začnu zvracet. Načež mi táta nafackuje, protože bude každýmu jasný, že jsem v tom. Potřebovala bych aspoň dva tři chlebíčky. Nadělaly jsme jich tunu, když jich pár zmizí, máma si toho ani nevšimne.“

„Já tam zajdu,“ řekla Kamila, protože se jí už nechtělo poslouchat o fackování, pro které Laděnin táta nechodil daleko. Od chvíle, kdy prasklo, že je jeho prostřední dcera těhotná, jich dostala už nepočítaně. Pokud si Kamila pamatovala, vdávaly se dvě Laděniny starší sestry také těhotné. A taky se to neobešlo bez křiku a fackování, dokud nebyla ruka v rukávě. Pak bylo všechno v pořádku. Ale byl tu přece jenom jeden rozdíl. Starší sestry si braly místní mládence, které otec od dětství znal. Navíc slušně zabezpečené. Kdežto Laděna si po rozchodu se svou životní láskou Tomášem (zatrhli to jeho rodiče) trochu bezhlavě nabrnkla na tancovačce Miloše – kluka z jiného okresu, kterého tu nikdo neznal a nic o něm nevěděl. A samozřejmě s ním okamžitě otěhotněla. Facky a řev pominuly až v okamžiku, kdy Miloš přišel požádat o ruku. Otec Horák ho proklepl, neshledal na něm nic špatného (ani dobrého) a souhlasil. Co taky jiného mohl dělat s „nabouranou“ dcerou? Svatba se připravila v co nejkratší době (dokud to ještě není tak vidět!).

Kapitola 2

KAMILA

Naložila tucet chlebíčků na talíř a právě se chystala vyklouznout ze spíže, když ji zastavily rozčílené hlasy Laděniných rodičů nesoucí se z kuchyně.

„To jsi je fakt musel pozvat všechny? Ty nemáš rozum! Lojza už je teď jako motyka a ta jeho kouká jako bubák, nevím, na co jsi je sem tahal, ji stejně nikdo nezná a kdoví jestli si ji vůbec vzal. Nic bych za to nedala, že spolu žijou na psí knížku! A vůbec: Lojza se tu neukázal od dědova pohřbu! A to už je dobrejch dvanáct let!“

„Sedum! A je to můj bratranec!“

„Bratranec z druhýho kolena a taky největší vožrala na okrese! Hned po tobě!“

„Drž hubu aspoň dneska!“

Kamila strnula nad tácem, od vlastních rodičů nikdy neslyšela takový výraz, vlastně si ani neuměla představit, že by rodiče a manželé spolu takhle mluvili. Teď se děsila, že by ji Horákovi mohli ve špajzu přistihnout, a v duchu se modlila, aby toho hádání už nechali. Ráda by zmizela, ale jediný východ vedl přes kuchyň, kde si to s neztenčenou silou rozdávali ti dva.

„A nevím, na co jsi zval tetu Mařenu!“

„Je to jediná sestra mý nebožky mámy!“

„Jo, s tvojí mámou se celej život hádaly, nenašly na sobě chlup dobrej a ty ji sem musíš táhnout ausgerechnet dneska. A s takovou tlupou!“

„Já zval jen ji, nemůžu přece za to, že s ní přijely taky holky!“

„Holky, zeťáci, vnoučata, pravnoučata! A nejspíš taky pár cizejch lidí, co je nabrali cestou, aby nás potěšili!“

„Sakra, mlč už! Tak je vo pár lidí víc, no!“

„Vo šestnáct! Dyk si nemají ani kam sednout!“

„Tak ať stojej! Já ti tvý příbuzný taky nevyčítám!“

„Ani bys nemoh! Vod nás je tu osmnáct lidí, vod vás šestačtyřicet!“

„No a co! Dej už pokoj, nebo se neudržím!“

„A ty už nechlastej, nebo budeš za chvíli pod vobraz jako Lojza!“

„Kušuj!“

„Dej mi tu flašku! Říkám, dej mi ji! Víš, co jsi Laďce slíbil! Že ji k oltáři povedeš střízlivej! Že jednou neuděláš vostudu! Před všema těma lidma, co jsi je sem nazval!“

„Tak ty s tím furt nedáš pokoj!“

„Dyť já moc dobře vím, proč celej ten tyjátr! To není kvůli ní! To ty ses chtěl předvíst, s jakou slávou vdáváš dceru! Chtěl jsi všem ukázat!“

„Jo a proč ne! Votírali si vo nás hubu, když ji nechal tamten…“ Z kuchyně dolehlo ke Kamile syrové zaklení.

„Tak ať teď všichni viděj, že si holku bere slušnej kluk, kterej nevohrnuje nos nad tím, že její táta je vobyčejnej dělník! Tomáš měl holej zadek, ale jeho mámě nebyla moje dcera dost dobrá! Ta bude dělat hogo fogo až do smrti, jako kdyby jí ten největší statek v kraji furt patřil!“

„Prosím tě, už s tím přestaň!“ To jsem poslouchala celej minulej rok. Znám to nazpaměť! Ať je jakej chce, hlavně už aby tady byl!“

„Ještě nepřijel?“

„Ne!“

„Přijede. Je to slušnej kluk!“

„To doufám. Protože jestli ne, tak máme z vostudy kabát!“

„Nesejčkuj!“

„Měl přijet už včera a já hned říkala…“

„Hergot! Včera určitě zapíjel svobodu.“

„Jen aby ji nezapil moc! To pití mu jde stejně dobře jako tobě! Dej mi tu flašku! Nemusíš do sebe pořád lejt tu vodku! A v tom vedru! Seš celej propocenej! Sundej si aspoň to sako, na radnici budeš vypadat, jako když tě žvejkala kráva.“

„Nech mě na pokoji! Když se moje dcera vdává, budu slušně voblečenej a ne jako na pole. Ty bys mě nejradši…“ Někde vepředu práskly dveře a ozvaly se rozjařené hlasy:

„Tak kde to vázne?“

„Vepředu došlo pivo!“

„Copak si to tady šuškáte?“

„A kdypak už uvidíme nevěstu? Kdepak ji schováváte?“ vykřikoval podroušený hlas, který, jak si Kamila pamatovala, patřil nejspíš bratranci Lojzovi.

„Došly mám stužky,“ vmísil se do hlaholu vysoký dívčí hlásek. „Na poslední dvě auta už nezbylo. Co máme dělat?“

„Řekni Kamile, ať pro nějaký skočí domů,“ napadlo matku nevěsty. „Má to nejblíž.“

„Která to je?“

Než stačila odpovědět, poskytl informaci otec Horák:

„Ta blondýna s těma velkejma kozama.“

„Jo, tu si pamatuju,“ zamlaskal bratranec Lojza. „Ale už hodnou dobu jsem ji neviděl! Kdepak je?“

„Laděna ji pro něco poslala,“ řekl dívčí hlásek a v Kamile zatrnulo.

„Už přijel ženich?“ zeptal se kdosi a odvrátil pozornost jiným směrem.

„Ještě ne.“

„No to má nejvyšší čas. Nemělo by se mu zavolat?“

„Nemá telefon. A obřad začíná za hodinu, už je určitě dávno na cestě. Každou chvíli se tu musí objevit!“

Přes rychle pronesené ujištění se v hlase nevěstiny matky ozvala panika.

„Třeba někde píchli,“ napadlo někoho.

„Nebo nabourali,“ dodal další polohlasem.

„Nesejčkujte, určitě tu za chvíli bude. Beztoho včera zapíjeli tak dlouho, že dneska zaspal. Já když se ženil…“ Kamila využila vášnivé debaty prošpikované vzpomínkami na staré časy a vyklouzla ze spížky. Za zády rokujících vycouvala z kuchyně, talíř s chlebíčky přikryla utěrkou. Zaskočilo ji, že před chvílí prázdný obývák byl teď plný lidí. Zřejmě se tam přišli schovat před vedrem rozpalujícím dvůr. Zdálo se jí hloupé pašovat před nimi chlebíčky do ložnice, a tak opět vycouvala, rozhodnutá obejít dům a vlézt do ložnice oknem z ulice. Přesně tak do dělávali, když byli malí. Parapet byl jen půl metru nad zemí, stačilo si malinko vykasat sukni a překročit ho.

Horký vzduch na dvoře ji udeřil do plic.

„Chtělo by to aspoň plachtu,“ řekl někdo vedle ní.

„Nebo se tady odpoledne upečeme, pod kůlnu se všichni nevejdou ani náhodou.“

Z domu vyšla nevěstina nejmladší sestra Milena.

„Máš skočit domů pro nějaký stužky,“ řekla Kamile.

„Blázníš? Když mě táta uvidí takhle namalovanou a učesanou, budu muset zůstat doma. Skoč tam ty!“

„A co asi tak řeknu?“

„No co by! Že došly stužky. Naše babička určitě nějaký má. Jen běž a o mně se radši nezmiňuj. Ještě by mě mohli chtít vidět. Nemám rozmazaný oči?“

„Ne,“ řekla Milena a bez nadšení se vydala pro stužky.

U vrat zastavilo auto, bouchla dvoje dvířka. Oči všech svatebčanů se s nadějí upřely na branku. Konečně uvidí ženicha.

Ale brankou prošel jen jakýsi opozdilý příbuzný s manželkou a třemi dětmi. Kamila využila rozruchu, vyšla s chlebíčky na ulici a o chvíli později seděla v ložnici s ostatními družičkami. Po chlebíčkách se jen zaprášilo.

„Už by se pomalu mělo jet,“ nadhodila první družička.

„Obřad je za necelou půlhodinu.“

„Běžte zkontrolovat auta,“ řekla nevěsta. „Aby do nich nepražilo slunce. Když tak se musí postavit na druhou stranu ulice. Nebo třeba do školní zahrady pod jasan, to je fuk. A dohlídněte, aby nechali otevřený okna. Jinak se tam upečeme. Já mám už teď šaty přilepený až – nechtějte vědět, kde.“

Místnost se vyprázdnila, zůstala jen Kamila. Chvíli váhala, ale pak přece jen vyslovila to, co celou dobu viselo ve vzduchu a čemu se ostatní družičky raději vyhýbaly:

„Co když nepřijede?“

„Musí,“ řekla Laděna, ale neznělo to pevně, jen mdle.

„Jinak mě táta zabije.“

„Mohlo se mu něco stát,“ zkusila Kamila zadní dvířka, ale Laděna žádnou milosrdnou lež přijmout nehodlala.

„Nesmysl. Jestli nepřijede, tak se na mě prostě vykašlal. Do ženění se mu nechtělo, to víme všichni.“

„No ale – vždyť s ním čekáš dítě…“

„A to myslíš, že je důvod?“ Laděna se útrpně zadívala na kamarádku. „Já ti to nechtěla říct, ale on už jedno dítě má. V sedmnácti zbouchnul holku, takže teď platí alimenty na kluka. A nikdy ho ani neviděl.“

„Tenkrát byl ještě puberťák,“ zkusila to Kamila.

„Tenkrát? Není to zase tak dlouho. Nezměnil se.“

Laděna si sáhla do vlasů, sundala závoj a mrštila s ním přes celý pokoj. „Asi je to v háji.“

Kamila zvedla závoj a oprášila ho. „Ještě se neukvapuj.“ Laděna se podívala na hodiny. „Je to v háji,“ opakovala.

„Už to nestihne.“

Kamila si strašně přála, aby to dopadlo dobře. „Třeba opravdu píchli, nebo tak něco, a přijedou rovnou na radnici.“

Zřejmě to nenapadlo jenom ji, protože v tu chvíli strčila do dveří hlavu nevěstina matka. „Tak jedeme a počkáme přímo na radnici. Kde máš závoj?“

„Tady je.“ Kamila jí podala nadýchaný tylový oblak a dívala se, jak jej paní Horáková upevňuje dceři na hlavu. Byla očividně nervózní, třásly se jí ruce a sponky padaly na zem.

„Ukažte, udělám to,“ nabídla se Kamila.

Nevěstina matka se spíš zhroutila, než usedla do křesla.

„Je mi špatně,“ řekla mdle. „Jestli tam nedorazí…“ Kamila umístila poslední sponku a odstoupila.

Laděna s matkou si chvíli hleděly do očí.

„Já bych tam nejradši vůbec nejela,“ řekla Laděna.

„Musíš.“

„Mami, mně je to líto, nechtěla jsem… Tohle jsem fakt nechtěla…“

„Počkám venku.“ Kamila se pohnula ke dveřím, ale Horáková ji zarazila. „Počkej, jdeme všichni.“

„Co táta?“ zeptala se Laděna.

„Naštěstí odjel.“

„Kam?“

„Napřed na radnici, aby jim řekl, že se trochu zdržíme. Aby přehodili svatby. Jestli to teda půjde. Ale většinou tam lidi přijíždějí spíš napřed než pozdě.“

Očima střelila po odtikávajících hodinách. Všem třem bylo jasné, že jejich svatby se týká druhá možnost. Včas už dorazit v žádném případě nemohli.

„A z radnice pojede rovnou do Otic, aby nám v hotelu U Medvěda nezrušili hostinu.“

„Ježíši! To tam nemohl poslat někoho jinýho? Kdo mě povede?“

„Bratranec Lojza. Sám se nabídl.“

„To mi ještě chybělo!“

Ve dveřích se objevila nejmladší Laděnina sestra Milena.

„Všichni už jsou v autech, čeká se jen na vás.“

Prošly prázdným domem a rozpáleným dvorem. Stoly s vyjedenými mísami a napůl odstrčené židle připomínaly hospodu po evakuaci. Do bílých ubrusů pražilo nemilosrdné slunce. Na řetězu se vzpínal rozzlobený voříšek. Byl zvyklý běhat po dvoře bez omezení, dnešní nesvobodu bral jako urážku.

„Já ho pustím,“ řekla Laděna. „Než se na tom řetězu uškrtí.“

„Ježíšikriste! Vona myslí na psa!“

Nevinná Laděnina věta uvolnila v matce Horákové stavidla dlouho potlačované paniky. „Na nás se řítí vostuda jako barák a vona se stará vo čokla!“

„Mami, nech toho!“

„Mlč, nebo ti jednu fláknu! Jestli ten pacholek nebude čekat na výboře, tak tátu klepne pepka a já se nechám zavřít do blázince! To ti říkám rovnou. Tak se modli, aby tam byl!“

Kapitola 3

LADĚNA

Při vystupování z auta se rychle rozhlédla a v duchu úpěnlivě žadonila: Ať je tady! Prosím! Bože! Ať je tu!

Nebyl tam. Ani on, ani nikdo z jeho rodiny. Jen davy zvědavců jako každý pátek lemovaly chodník a zlomyslně sledovaly nevěstu vystupující z auta. Rozneslo se to rychle, na trapasy a průšvihy platí zcela jiná pravidla než na dobré věci. O průšvihu se vždycky ví včas.

Kamila v duchu litovala Laděnu, oči davu lačně přisáté k její tváři byly dostatečně výmluvné. Tichá pošta fungovala spolehlivě.

Špalír od auta průjezdem radnice a nahoru po starobylých schodech k obřadní síni měl být okamžikem triumfu pro každou nevěstu. Pro Laděnu se změnil v uličku hanby. Prošla jí, jak nejrychleji dokázala. Se spuštěným závojem a skloněnou hlavou. Čelit pohledům už bylo nad její síly. V předsálí, kde se shromažďovali svatebčané, bylo těsno. Hosté ze svatby, která měla následovat po té Laděnině, se promísili. Sekretářka předsedy MNV v tom začínala mít zmatek. Písklavým hlasem se snažila ukočírovat stádo. Marně. Nakonec se objevil jakýsi samozvaný organizátor. Pevným hlasem začal velet: „Svatba Horákových nalevo, svatba Komárkových napravo.“ Dav se rozdělil.

„Máme zpoždění,“ vykřikovala sekretářka. „Tak prosím pospěšte si. Komárkovi namísto Horákových. Seřaďte se.“

„Ale naše svatba měla začít až za deset minut,“ protestoval někdo z druhého tábora. „Ještě tu všichni ani nejsou.“

„No, hlavně že máme ženicha,“ vykřikl někdo jiný bujaře. Smích nesoucí se síní byl víc, než Laděna mohla snést. Vyrazila ven a běžela chodbou na záchod, většina družiček za ní. Nakonec na záchodě zůstaly celou další čtvrthodinu, co trvala svatba Komárkových. Čas od času některé z děvčat vyrazilo omrknout předsálí – co kdyby přece… I když všem už bylo jasné, že čekají zbytečně. Nepřijede. Svatba je v háji.

Ostuda bobtnala jako kouzelná kaše a košatila se cestou od úst k ústům. Z ostudy kabát, jak říkala Horáková.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Laděna. „Já dolů nejdu. Ne před těma babama, co tam číhaj.“

„Třeba odejdou,“ napadlo někoho. „Ti Komárkovi byli poslední dopolední svatba. Další jsou až odpoledne za hodinu a půl. Oddávající má polední pauzu na oběd.“

„Ty neodejdou,“ řekla Laděna hořce. „Něco takovýho si ujít nedají. Hyeny větří pořádný sousto.“

„Co se vmísit mezi ty Komárkovy?“ napadlo Kamilu.

„Je jich aspoň padesát. Ztratíme se. Při odchodu se už nikdo neřadí. A dole v průjezdu je vždycky zmatek.“

Laděna si strhla závoj z hlavy. „Fakt prima nápad. Já se ztratím tutově! Dvě nevěsty v průvodu nebudou ani trochu nápadný!“

„Co zadem?“ zeptala se nejmladší družička Majka.

„Přes dvůr.“

„Bude zamčeno. A zadní branka do parku taky.“

„Jdu to omrknout,“ řekla Kamila. „Třeba nám tajemnice půjčí klíč. A někdo by mohl skočit dolů a říct řidiči, ať zajede s autem nevěsty za roh. Ostatní se klidně můžou vmísit mezi ty Komárkovy.“

Všem se očividně ulevilo, že můžou něco dělat.

Potupné čekání skončilo.

Kamila vyšla na chodbu ve chvíli, kdy z obřadní síně vycházela svatba Komárkových. Šťastné úsměvy, nadšení, hlahol. Matka Horáková stojící v mlčenlivém hloučku příbuzných v rohu chodby se při pohledu na to veselí rozplakala. Ostatní ji začali utěšovat a tím na ni strhli pozornost vycházejících. Kamila si dobře všimla, s jakým zadostiučiněním na ni hledí matky, jejichž dcery ten krok už zdárně absolvovaly. Třeba s odřenýma ušima nebo na poslední chvíli, ale s ženichem! Jejich oči vysílaly vítězné poselství: Nám by se tohle stát nemohlo!

Neměla ale čas pozorovat reakce lidí, běžela shánět klíč od zadní branky. Nakonec to nebyl žádný problém. Tajemnice měla pochopení. Když obě vyšly na chodbu, bylo už všude prázdno. Horákovi se zřejmě vmísili mezi odcházející.

Kamila běžela na záchod pro nevěstu a tajemnice spěchala otevřít branku. Proklouzly zcela nepozorovaně.

„Určitě se to nějak rozumně vysvětlí,“ řekla tajemnice na rozloučenou Laděně, když za ní zamykala branku.

„Uvidíte. Netrapte se už kvůli tomu!“

To se snadněji řeklo, než udělalo. Celou cestu panovalo v autě mrazivé ticho.

Teprve když se blížili ke vsi, ozvala se Laděna: „Musím za ním. Kdo pojede se mnou?“

Chtěly jet všechny, ale o to nevěsta nestála. Vybrala si nejstarší a nejrozumnější Dášu.

„Tebe by vaši stejně nepustili,“ řekla zklamaně se tvářící Kamile. „Kdoví kdy se vrátíme.“

Hodiny na kostele odbily pátou, z druhého konce vesnice se ozval charakteristický zvuk ostře zatáčejícího autobusu. Byla to „pětka“, co se s ní domů vraceli lidi z práce a poslední školáci z odpoledního vyučování.

Slunce se konečně přehouplo za rozpálenou střechu stodoly a vytoužený stín se pomalu sunul po dvoře ke stolům.

Sedělo u nich jen pár lidí, protože většina hostů odjela hned po návratu z radnice. I se svatebními dary, které jim Laděnina nejstarší sestra Květa při loučení vracela. Byla to nejpotupnější a nejtrapnější scéna, jakou kdy zažila.

Na dvoře zůstala jen nejbližší rodina. Zábava ničím nepřipomínala svatbu, spíš pohřeb. Mluvilo se polohlasem, nikdo se nesmál. Pořád chyběla nevěsta, která se dosud nevrátila z cesty do ženichova domova. Chyběl i její otec.

Kamila pozorovala sousedův dvůr z okna obývacího pokoje a oddalovala okamžik, kdy se tam bude muset vrátit, aby vyřídila vzkaz. Vlastnili jediný telefon ve vsi a vyřizování nejrůznějších vzkazů bylo pro ni noční můrou už od dětství.

„Tak kdy už tam půjdeš?“ ozval se zdola z kuchyně matčin netrpělivý hlas podtržený rázným zaklepáním francouzské hole na topení.

„Ať jde Věrka,“ zkusila Kamila hodit nenáviděnou povinnost na mladší sestru, ale neuspěla.

„Jen tam pěkně jdi ty. Byla jsi tam pečená vařená už od rána, klidně to zvládneš ještě chvíli. Věrku do toho nezatahuj!“

Kamila se neochotně vydala po schodech do přízemí. Na sobě už neměla předloňské slavnostní šaty z tanečních jako dopoledne, ale obyčejné české texasky, co jí matka koupila loni v Oděvech místo vytoužených a zřejmě navěky nedosažitelných riflí z Tuzexu.

„Vždyť nikdo nic nepozná,“ řekla matka, když jí ten skvost tuzemské výroby předávala. „Kalhoty jako kalhoty. Stejně jsou všechny ty rifle jen trochu lepší montérky.“ Kamila tenkrát útrpně obrátila oči v sloup. Matka jaktěživo nepochopí, že každý kromě ní ten rozdíl pozná. A už vůbec nepochopí, že v takovém hadru bude ve škole mezi holkami z města vypadat jako nějaká Andula ze Lhoty.

Nakoukla do kuchyně. „Napsala jsi mi to?“

Matka jen zavrtěla hlavou. „Tohle psát nemůžu. To musíš vyřídit osobně.“

„Co?“

„Volali z hotelu U Medvěda, kde měla mít Laděna svatební oběd. Pan Horák tam ztropil výtržnost a teď odmítá odejít.“

„Je namol, že jo?“ zeptala se Kamila bez obalu.

„Jak se to vyjadřuješ?“ Kamila jen pokrčila rameny.

„Tak si ty komentáře nech a upaluj to vyřídit. Asi by bylo nejlepší, kdyby tam někdo od Horáků hned zavolal. Ten vrchní mluvil nějak divně…“

Kamila vyřídila vzkaz matce Horákové, ale ta nevypadala na to, že by byla schopna kamkoli telefonovat.

„Jdu já,“ zvedla se nejstarší Laděnina sestra Květa. Kamila jí vytočila číslo hotelu U Medvěda ve dvanáct kilometrů vzdálených Oticích. Stála pak vedle ní a z Květiných otázek si dokázala složit, co se asi v restauraci odehrálo. Nevěstin otec čekal ještě celou hodinu po stanoveném termínu a vydatně se přitom posiloval vodkou. Když už bylo jasné, že se hostina konat nebude, odmítl opustit lokál se slovy: „Když jsem to už zaplatil, vylejvat to nebudu.“

Hostil číšníky i kuchaře, kteří se zřejmě nedali dvakrát pobízet. Hotelová jídelna byla rezervovaná až do čtyř odpoledne. Před čtvrtou se personál snažil nešťastného otce vystrnadit, ale ten se nedal. Dokonce se začal prát s číšníky. Snadno ho přemohli. Za normálních okolností by zavolali esenbáky, ale vzhledem k tomu, že je hostil, to nechali na rodině.

„Ale musíme si pro něj přijet okamžitě,“ řekla Květa, když zavěsila. „Už otevřeli a jeho strčili do nějakýho kumbálu na košťata, aby jim neobtěžoval hosty.“

Nerozhodně se podívala na Kamilu. „Musím někoho sehnat. Ale všichni řidiči už jsou taky namazaní. Myslíš, že tvůj táta by mohl…“

Z nutnosti odpovědět vysvobodilo Kamilu zaskřípění brzd před domem. Vyběhly s Květou ven.

Z auta, které právě zastavilo, vylézala bledá Laděna. Pro tuto chvíli byl otec Horák zamčený v kumbále zapomenut. Ženich byl důležitější.

„Tak co?“ vyhrkla Květa. „Co je s ním? Našli jste ho?“

„Ne.“ Laděna se opřela o auto. Zjevně potřebovala oporu.

„Jeho máma nám řekla, že je už od neděle zavřenej! S partou kámošů se loučil se svobodou. Den před výročím okupace! Idiot! A když se vraceli domů, zastavila je hlídka vébé. Prej z toho byla hrozná rvačka. Dostali napadení veřejnýho činitele. Jsou ve vazbě…“

„Jéžišikriste!“ řekla Květa vyděšeně. „Tohle nám ještě chybělo. Kriminálník a… svobodná matka!“

Jako by se sama lekla těch zbrkle vypuštěných slov, pevně objala Laděnu kolem ramen. Rozplakaly se ve stejném okamžiku, ale Květa se brzy vzpamatovala. Na pláč ještě bude dost času.

„Potřebuju tvýho řidiče. Musíme pro tátu. Ty v žádným případě ne. Ty mu nějakou dobu nesmíš na oči, nebo tě zabije. Na pár dní zůstaneš u mě, dokud se trochu neuklidní. Na, tady máš kapesník. Utři si oči, jsi celá oteklá. A přestaň brečet, škodí to dítěti.“

Kamila se za nimi dívala a v hlavě jí zněla ta strašná Květina slova: kriminálník a svobodná matka. Až se tohle dozví zlé sudičky – místní drbny od šedesáti výš – čeká Laděnu peklo na zemi.

Kapitola 4

KAMILA

Stála až úplně vzadu a ani se nenamáhala předstírat, že vnímá úvodní řeč učitelky praktického výcviku Moučkové o významu socialistického zdravotnictví.

Učitelka patřila k onomu typu žen, které nejsou hezké ani v mládí. Hranatá, s krátkýma nohama, rozložitým zadkem a koňskou tváří, v níž dominoval špatně oholený knírek. Celek korunovala fialová helma vlasů s trvalou ondulací připomínající sadu drátěnek na nádobí. Podobný typ má šanci vypadat lépe (někdy i důstojně) až ve stáří. Pokud ovšem důstojnost neobětuje snaze vyhlížet za každou cenu mladě.

Což je přesně tenhle případ, říkala si Kamila. Jak si může naplácat na hlavu tak děsnou barvu? Vypadá, jako by používala místo přelivu genciánovou violeť, co se s ní rodičkám mažou bradavky a novorozencům vytírají pusinky na ochranu proti infekci. A proč si ten knír nevytrhá nebo neoholí? Stejně jako ty chlupatý podstavce, co má místo nohou. To je teda rána bez nože, jak by řekla naše babička.

Její myšlenky byly zřejmě nakažlivé, protože v tom okamžiku se za jejími zády ozval udýchaný hlas: „Letos vypadá ještě hůř než loni. Pokud to je ovšem vůbec možný. Ty vlasy si tutově barví genciánou, za ušima jí už přecházejí do zelena. Jdu hodně pozdě? Zmeškala jsem něco?“

Hlas patřil Olině, která stejně jako Kamila učitelku praktického výcviku nesnášela. Byla krásná, zelenooká, rudovlasá a vždycky nosila mejkap doplněný tyrkysově modrými stíny, které jí ladily s očima.

„Nic. Pořád ještě máme kázání na téma socialistické zdravotnictví.“

Olina obrátila oči v sloup, pak zalovila v tašce a vytáhla vzorně naškrobený trojúhelník plátna. „Nemáš sponku navíc? Potřebuju si připnout čepec.“

„Jednu. O druhou si řekni Líbě.“

Stály na samém konci hloučku žákyněk v neforemných šatech z růžové „slotery“, ve kterých všechny vypadaly jako těhotné. Olina vyžebrala od Líby druhou sponku a po paměti si připevnila čepec vysoko na temeno hlavy. Dmul se jako plachta na korábu a spolu s vyčesanými a natupírovanými vlasy působil dekorativně. Tak ho nosily už „hotové“ sestry. Od žákyněk se očekávalo, že budou mít onen archaický artefakt předpisově připlácnutý těsně k hlavě. Praktický účel to nemělo řádný, krom absolutního zohyzdění.

„Dobrý?“ zeptala se Olina.

„Dobrý. Ale zapomněla sis sundat řetízek a náušnice. Ať zase kvůli tomu není cirkus.“

Obě si naráz vzpomněly, jak hned v první hodině, kdy ji vyfasovaly, trvala učitelka Moučková na tom, že si Líba musí vyndat z uší malinké náušnice, co nosila už od narození. Protože měly pojistku a nešly rozepnout, odvlekla ji za údržbářem, který náušnice přeštípl. Bohužel přitom vzal i kus ucha, takže Líbě celou hodinu kapala krev na bílý límec. „Aspoň si to budete pamatovat,“ řekla jí Moučková!

Měla pravdu, tohle se zapomenout nedalo. Stejně nikdo nechápal, proč tolik vadí malinké zlaté náušnice nebo řetízek schovaný pod šaty. Všechny „hotové“ sestry je běžně nosily. Kamila se při pohledu na Olinin vzorný čepec pokusila narovnat zplihlý kousek plátna na své hlavě. Marně. Zase ho málo naškrobila a výsledkem bylo, že se kácel dozadu a do strany jako opilý. Do Olinina dokonalého výtvoru měl opravdu daleko, ale pořád vypadal líp než to, co měly na hlavě holky stojící v první řadě před učitelkou: placku předpisově naraženou k uším. Vyhlížely jako kříženec kuchaře a jeptišky. Ani s velkou dávkou fantazie nepřipomínaly zdravotnický personál.

Když v prváku nastupovaly, vyfasovaly plátěné bleděmodré uniformy s bílými odepínacími límečky a zástěrami jako skutečné sestřičky. Jen místo odznaku měly malou stužku. Ale pak zřejmě někoho napadlo, že se žákyně musí odlišovat i barevně, aby nedošlo k mýlce. Pohodlné plátěné šaty nahradila ohavná neprodyšná umělina tvaru pytle, korunovaná volnou bílou šatovou zástěrou ze stejného materiálu.

„Tohle musela vymyslet nějaká tlustá baba, co si potřebovala schovat faldy,“ řekla Olina, když na konci loňského roku tu nádheru vyfasovaly.

Šaty byly navíc extrémně dlouhé, menším holkám sahaly skoro ke kotníkům. Nařízení znělo: dívky drobnější postavy smějí šaty zkrátit. Předepsaná míra je těsně pod kolena.

Osoba, co nařízení vydala, ty šaty nikdy nemohla mít na sobě. Silně elektrizovaly, lepily se k punčochám a při délce pod kolena znemožňovaly chůzi.

Příkaz respektovala jen mizivá část třídy. Patřilo do ní pár za všech okolností snaživých žákyněk doplněných tlustými holkami, které se mylně domnívaly, že dlouhý a neforemný pytel zakryje nedostatky postavy. Ostatní vyzbrojené nůžkami opatrně odstřihovaly a odstřihovaly, až se dostaly někam těsně nad kolena. A poslední část třídy – houfec rebelek (s příčinou i bez ní), k němuž náležela i Kamila s Olinou, si z nějakých nařízení vrásky nedělal. Přestože nepatřily mezi dívky drobnější postavy, z uniformy odstřihly víc jak půl metru a vyrobily si klasické mini. Jejich šaty končily dvacet čísel nad koleny a odhalovaly dlouhé štíhlé nohy obuté do nepředpisových sandálků. Neforemné, režně šedavé kotníčkové plátěnky nechaly hned po vyfasování u popelnic na konečné autobusu.

Kamiliny sandály pocházely z dětské obuvi, byly to obyčejné páskové boty bez podpatku, kdežto Olina, která si potrpěla na módu, měla na nohou poslední hit na vysoké korkové podešvi.

Zabrány do rozhovoru si nevšimly, že učitelčina přednáška skončila. Vyrušil je až její ironický hlas:

„Zřejmě tam vzadu máte něco zajímavějšího. Tak nám to pojďte říct sem dopředu.“

„A bude průšvih,“ řekla Kamila věštecky, ale to už se před nimi vytvořila ulička, kterou jen pomalu a neochotně prošly až k učitelce. Ta je sledovala znechuceným pohledem, jemuž se snažila dodat výraz spravedlivého rozhořčení.

Tak nějak se musel dívat ve středověku kat na osoby přiváděné k pranýři, šeptla Kamila Olině.

„A tady máme dva odstrašující příklady, jak v žádném případě nemá vypadat žákyně zdravotní školy,“ pronesla učitelka štiplavě.

Holky v první řadě se povinně zasmály.

Učitelka zdviženým ukazovákem šťouchla Olinu do paže tak silně, že ta se na vysokých podešvích zapotácela a ztratila rovnováhu.

„Co to máte na noze?“

„No… Boty.“

„Okamžitě se běžte přezout, než se na tom zabijete!“

„Já tu nic jinýho nemám.“

„Řekla jsem, běžte se přezout! A cestou si umyjte ten zmalovaný obličej. Vypadáte jako plakát. A to vrabčí hnízdo na hlavě si koukejte rozčesat!“

„Stát!“ zavelela v okamžiku, kdy se Olina chystala k odchodu. „Ukažte mi ruce!“

Nečekala na Olininu reakci, popadla ji za ruku a zvedla blíž k očím. „Okamžitě si ostříháte ty drápy.“

„Nepřesahujou konečky prstů,“ bránila se Olina.

„Přesně podle předpisu.“

„Řekla jsem ostříhat! Hned!“

Kamila se snažila vytratit hned za Olinou, ale nebyla dost rychlá.

„Schüllerová, stůjte! Co to máte na sobě?“

„No uniformu,“ řekla Kamila neochotně.

„Tohle?! Vždyť vám z toho kouká zadek!“

„To teda nekouká!“

„Předkloňte se!“

Kamila naznačila nepatrný úklon.

„Níž!“

„Níž to nejde!“

„Jste snad invalida? Co budete dělat, když vám něco upadne?“

„Seberu to,“ řekla Kamila.

Pružně si dřepla a sebrala pomyslný předmět ze země.

„Takhle.“

Holky za jejími zády se uchechtávaly.

Učitelka zrudla. „Ze mě si blázny dělat nebudete! Zničila jste majetek zapůjčený státem. Bude vám to předepsáno k úhradě. Já osobně na to dohlídnu. Tady není žádný holubník. Nebo loviště! Vy si myslíte, že je na vás někdo zvědavej, jak se tady nakrucujete zmalovaný a s holým zadkem? Mažte si umejt ty načerněný řasy! Hned!“

Holky už se nesmály.

„Stůjte!“ zarazila učitelka Kamilu. „Co to máte s vlasama?“

„Já?“ Kamila teď skutečně nechápala.

„Vy jste obarvená!“

Jo a nejsem jediná, pomyslela si Kamila při pohledu na učitelčinu zuřivě fialovou hlavu. To sis toho všimla brzo, říkala si v duchu. Hlavu si odbarvila společně s deseti dalšími holkami na internátním pokoji už v prváku. Kysličníkem a čpavkem. Hrozně to smrdělo a taky pálilo, první pokus skončil u liščí zrzavé, ale po dalších dvou se kýžený blond efekt nakonec přece jenom dostavil. Doma dostala nařezáno, hned jak strčila už ne světle nijakou, ale čistě plavou hlavu do dveří. Otec neměl pro módní výstřelky žádné pochopení. Po velkém rodinném hromobití ji matka nakonec odvedla ke kadeřnici, ale ta naštěstí řekla, že každý pokus o přebarvení na původní odstín by nejspíš skončil vypadáním vlasů.

„Přijďte nejdřív tak za půl roku.“

Tím to skončilo. Otec si mezitím na blond hřívu zvykl, protože dál to už neřešil. A teď, po třech letech, to začala řešit tahle… čúza.

„Barvit si vlasy je proti školním předpisům!“ hřímala učitelka.

Je mi osmnáct, říkala si Kamila v duchu. Jsem plnoletá a tady dostávám sodu jako malej parchant. Proč ji netrefí šlak, kozu? Už je celá rudá jako rak. Jestli bude ještě chvíli takhle vyvádět, vyvrátí si sanici. Navíc jsem v tom nevinně, hlavu jsem si naposled barvila těsně před vysvědčením…

Učitelka jako by jí četla myšlenky, si ji najednou přitáhla blíž, strhla jí vratký čepec z hlavy a zblízka se jí zadívala na pěšinku.

„Jste obarvená!“ pronesla vítězoslavně.

„Vyšisovalo mě slunce,“ řekla Kamila popravdě.

„Jste drzá a prolhaná. Počítejte s tím, že z toho vyvodím důsledky. Zrovna vy byste si neměla moc vyskakovat. S vaším posudkem! Navíc – výsledky máte strašné, jste samá pětka a já bych vás nejraději nechala z praktického výcviku propadnout!“

Kamila doslova cítila, jak napětí v hloučku žákyň za jejími zády roste. Polovina z nich si samozřejmě už dávno barvila vlasy, malovaly se a nosily minisukně i přiléhavá trička nebo džínsy. To všechno sice školní řád zakazoval, ale jim už dávno nebylo patnáct, ale osmnáct pryč. Scéna, která původně sloužila k pobavení, se zvrtla v něco úplně jiného.

„Z vás jaktěživo nic nebude,“ pokračovala učitelka nenávistně. „Moc bych se divila, kdybyste vůbec odmaturovala. Vždyť nic neumíte!“

Kamila raději spolkla odpověď, že tady se ani nic naučit nemůže, protože se k žádné skutečné sesterské práci nedostane. Výkony jako injekce, převazy, výměna infuze, podávání léků a měření teplot byly jen pro vyvolené. Páriové (mezi které s Olinou patřily) jen lítali s hadrem a kyblíkem, myli skleněné kojenecké boxy a dětské postýlky, třídili špinavé prádlo a desinfikovali nočníky. Když měli štěstí, dostali na větších dětech za úkol napářky. Ty spočívaly v tom, že se houf dětí odvedl do koupelny, každé dostalo kyblík s horkou vodou, do které si namočilo ruce až po lokty a setrvalo tak deset minut. Skutečně akční záležitost, kde se člověk mohl hodně naučit!

„Běžte se umýt,“ ukončila učitelka scénu. „Přijdu si vás zkontrolovat.“

Bože, nesnáším ji, říkala si Kamila v duchu, když se loudala chodbou. Proč jsme ji musely zdědit zrovna my! Předtím měly drobnou hezkou učitelku, které za zády říkaly familiárně Liduška. Byla mladá, čerstvě vdaná, dalo se za ní přijít s čímkoli. Jenže otěhotněla, odešla na mateřskou a místo ní vyfasovaly Chlupatou nohu. A začala válka. Možná i proto, že učitelka byla mnohem starší než Liduška a v představách osmnáctiletých žákyněk začíná stáří už před třicítkou.

Stařenka, která se za každou cenu snaží vypadat mladě a půvabně, jako její svěřenkyně. A nemá na to. Byly si jisté, že na to neměla ani před těmi patnácti léty, které je dělily, a tajně si z ní dělaly legraci. Dobře to vycítila. Místo aby se pokusila s osmnáctkami nějakou fintou vyjít, pronásledovala je a trestala za každou hloupost. Učila už šest let a pořád ještě nepochopila, že oblíbenost si nemůže vynutit. Ani to, že každá akce vyvolá reakci. Byla sama a jich bylo pětadvacet. Polovina ji tolerovala, polovina nesnášela a cíleně se jí snažila udělat ze života peklo. A ona jim to oplácela stejnou mincí. Zvlášť těm, co si pouštěly pusu na špacír jako Kamila. Ta si zavařila hned první hodinu, kdy se jim učitelka představila slovy: „Jsem vaše nová profesorka Anna Moučková a budu vás mít na odborný výcvik.“

Kamila tehdy šťouchla do vedle sedící Jany a polohlasem řekla: „Já myslela, že k dosažení titulu profesora je třeba něco víc než být školní sestrou.“

Slyšelo to nejen dalších deset holek, ale i učitelka.

Bohužel.

Olinu našla Kamila v koupelně. Natupírované vlasy měla stažené do ohonu a teď pečlivě štětičkou odstraňovala tyrkysové stíny. Dokonalý mejkap byl nedotčený, načerněné řasy zrovna tak.

„Došlo mi, že tě vyhmátla taky,“ řekla Olina, aniž přerušila činnost. „Co to bylo tentokrát?“

„Oči, holý zadek, a že nic neumím.“ Olina se uchechtla.

„Že tě to pořád ještě vytáčí. My se jí stejně nezavděčíme, ani kdybysme se teď postavily na hlavu a odpichovaly se ušima.“

Kamila usedla na roh vany. „Stejně tě nehodnotí podle toho, co umíš, ale podle toho, jak vypadáš nebo jaký máš původ. A mě už nebaví poslouchat, že ze mě jaktěživo nic nebude, že jsem pohroma pro socialistický zdravotnictví a podobný kecy! Zvlášť když jsem poslední měsíc poslouchala něco úplně jinýho.“

„V tom ústavu, kam chodíš na brigádu?“

„Jo. Vrchní říkala, že jsem nejšikovnější z holek, co tam kdy měly. Nechala mě i píchat infuze a dělat převazy. Injekce mi přidělila automaticky. Vlastně jsem dělala úplně všechno. To víš – v létě! Půlka lidí byla na dovolený, a tak byli rádi, že jim někdo pomůže. První den jako obvykle s dozorem, ve skutečnosti ale jen první dvě hodiny, pak už jsem jela sama za sebe.“

„Tak to tý čúze řekni.“

Kamila si zaklepala na čelo. „No to určitě. Ještě by z toho měli průšvih. Jako žákyně tohle dělat nesmím a už vůbec ne bez dozoru! Je to jen sociální ústav, žádný špitál, ale i tak…“ Namočila cíp ručníku a zlehka si přetřela linku nad očima. „Ale stejně bylo příjemný, když mi říkali sestřičko a ne: Hele, ty, blonďatá, odnes ty zkumavky do laborky a hoď sebou!“

„Ještě rok vydrž a budeš mít tu sestřičku na talíři denně.“

„A co když mě nenechá odmaturovat?“

Kamila si přestala otírat linky a přes zrcadlo se podívala na Olinu. „Pořád tím vyhrožuje.“

„Blbost! Z péče o dítě se propadnout nedá.“

„Jen aby.“

„Neboj, se čtyřkou tě zaměstnají taky.“

„Jasně a budou strašně nadšený, až u dětské sestry budou na maturitním vysvědčení číst: Péče o zdravé a nemocné dítě: 4. Vždyť to vypadá, jako kdybych mlátila kojencům hlavama o sebe.“

Podívaly se na sebe a rozesmály se.

Samozřejmě v nevhodnou dobu. Učitelka právě nakoukla do dveří.

„Vidím, že se dobře bavíte,“ řekla štiplavě.

Smích ustal, jako když utne. Stály vedle sebe a dívaly se na ni tak nenávistně, že raději nešla dál. Něco jiného bylo je deptat před třídou, něco jiného z očí do očí, kde byly jen samy za sebe.

Z dálky přehlédla výsledek jejich snažení. „No vidíte, že to jde, když se chce,“ pronesla blahosklonně. „Rozhodně vypadáte líp než předtím. A teď do práce.“

Vykročily ke dveřím, ale zarazila je. „Můžete tady rovnou zůstat. Budete třídit plíny.“

Viděla jejich pohledy a vychutnala si je. Tváří se jí mihl škodolibý úsměv.

„Až skončíte, přijdete se mi ohlásit a já vám přidělím další práci.“

Vydusala na chlupatých nohou z koupelny nadnášena oblakem vítězoslávy.

Holky na sebe pohlédly. Olina pokrčila rameny. „A co jsi čekala jinýho?“

Nevzrušeně sáhla do kapsy, vyndala modré stíny a během minuty domalovala to, co předtím deset minut opatrně odstraňovala.

Mrkla do zrcadla. „Jo, teď už se zase poznávám.“ Nabídla stíny Kamile, ale ta zavrtěla hlavou.

„Zase nestihneme velkou vizitu,“ řekla naštvaně.

„Jako obvykle.“

Velká vizita byla nejdůležitějším týdenním úkonem na každém oddělení. Primář, zástupce, sekundáři, medicínská ucha, vrchní i staniční, sestry z lůžkového a na konci zástupu žákyňky. Pověřené obvykle nějakou úžasně důležitou činností, jako je nošení teploměrů nebo špachtlí do krku. Ani jedno, pokud se Kamila pamatovala, se nikdy nepoužilo. Byly to jen rekvizity patřící k impozantnímu rituálu. Při něm si i žákyňky stojící na samém konci potravinového řetězce připadaly důležité.

Na vizitu se většinou dlouho čekalo, všichni se shromáždili na vyšetřovně, kde tím pádem nebylo kam plivnout, jak říkala staniční, probíralo se páté přes deváté: od pracovních věcí přes fotbal, či včerejší film v televizi, až po drby. Žákyňky samozřejmě nic neprobíraly, jen nasávaly atmosféru a kochaly se pocitem, že jednou budou patřit do stejného, na první pohled družného a sehraného kolektivu. Nebyly tak naivní, aby nevěděly, že i v té dobře sehrané skupině leccos skřípe, ale důležité bylo někam patřit. Nestát jako outsider stranou. Protože teď ještě nebyly nic, nikdo se s nimi nebavil, figurovaly jen coby němá zeď z růžové slotery.

Místnost plná šumu a hluku se ztišila až ve chvíli, kdy konečně vstoupil primář. Naráz by bylo slyšet i špendlík upadnout.

„Tak kde to vázne, vrchní?“ říkával primář obvykle.

„Jedeme, jedeme, není moc času, za hodinu mám být…“

Místo bylo pokaždé jiné, ale rituál stejný a Kamila si strašně přála být jeho součástí. Věděla, že by to Olině těžko vysvětlovala, a tak jen mávla rukou.

V koupelně bylo horko. Začátek září byl nezvykle teplý a slunce i teď dopoledne pražilo do oprýskaných zdí a zabílených oken zadního traktu špitálu, kde se nacházela koupelna dětského oddělení.

Kamila zavřela dveře do chodby, otevřela okno, sundala neprodyšnou zástěru i vratký čepec a přitáhla si vozík s použitými plenami. Když odklopila víko, vyvalil se na ni omračující zápach. Pleny se do vozíku házely při přebalování kojenců tak, jak byly. Teprve před odvezením do prádelny se musely roztřídit.

„To chce nějakou desinfekci,“ řekla Kamila a naznačila zvracení. „Dáš si cigaretu?“

„Jasně.“

Posadily se na rám okna vykloněné, jak jen to šlo, aby unikly zápachu. Jednou rukou držely cigaretu, druhou opatrně jen špičkami prstů vytahovaly pleny z vozíku a třídily je na dvě hromady. Olina nahlas rozpočítávala:

„Pochcaný, posraný…“

Byly asi v polovině, když se dveře potichu otevřely a dovnitř nakoukla učitelka.

Chvíli trvalo, než ji zaregistrovaly. Vyplašeně seskočily z parapetu. Nedokouřené cigarety letěly dolů do kopřiv.

Učitelka udělala patetické gesto znamenající: jestli já jsem si to nemyslela!

„Tak, děvenky, máte to opět za pět,“ pronesla oblíbenou hlášku.

„Za co?“ nechápala Olina.

„Třídění plen je známkovaný úkol. Žádná odpočinková chvilka na cigárko, jak se asi domníváte. Navíc při práci nemáte ani čepec, ani ochrannou gumovou zástěru. A samozřejmě jsem si všimla, že necháváte exkrementy v plínách, místo abyste je odstraňovaly. A to se ani nezmiňuju o kouření mimo vyhrazené prostory. Takže za pět,“ zopakovala a vypařila se.

„Řekla, že máme ty hovna vybírat z plín?“ zeptala se Olina. „Za tu pětku, co nám za ně dala?“

„Přesně tak.“ Kamila sáhla do kapsy pro další cigarety a nabídla jí.

„Jestli to zkusím, pobliju se doopravdy,“ řekla Olina znechuceně. „Ani omylem.“

Položila hořící cigaretu na rám okna, přikradla se ke dveřím a vykoukla na chodbu. „Jde si zakouřit do šatny,“ hlásila šeptem. „Konečně bude klid.“

Zavřela dveře a rezolutně otočila klíčem.

Zkusily vyklepat několik plenek do odpadu, ale protože obsah byl většinou tekutý, rychle to vzdaly. Jakžtakž náklad vozíku roztřídily a svázaly do dvou velkých uzlů vytvořených z prostěradel. Chvíli se dohadovaly o přesném počtu obou druhů plen, ale ani jedna nebyla ochotná uzly rozvázat a náklad přepočítat. Kdo by kradl podělané pleny! Nehodlaly si tím lámat hlavu a průvodku do prádelny vyplnily od oka.

„Smrdím,“ řekla Kamila, když si oblékala zástěru.

„Strašně. V autobuse si od nás zase budou odsedávat. Nemáš nějakou kolínskou nebo něco?“

„Mám, ale jestli to z nás ucítí, bude kravál. Možná by stačilo na sebe napatlat desinfekci.“

Vyšetřovna byla prázdná.

Zavrhly oranžový ajatin, očichaly další dvě nádobky a nakonec se rozhodly pro lihobenzin. Nalily si ho na ruce a pak pečlivě vtíraly do zástěr. Proskleným oknem dětských boxů přitom sledovaly šťastnější spolužačky, které pohodlně seděly na židlích a lahvičkami sunaru krmily kojence.

Učitelka se zjevila jako deus ex machina. „Mám pro vás další práci. Vezměte si kyblík a hadr, budete umývat boxy.“ Hned po třídění plen to byla ta nejdementnější práce, jakou znaly.

Neochotně se loudaly na začátek boxů – prosklených kójí, kde kojenci leželi po čtyřech – a hadříčkem začaly otírat rámečky jednotlivých oken.

Učitelka je chvíli pozorovala, ale i ji to nakonec znudilo a raději odešla zkontrolovat ostatní ovečky.

Místo ní do boxu nakoukla staniční. „Co to tady šmudláte?“

„Máme umývat rámečky.“

„Nevymejšlejte si. Ráno je už myla ta malá tlustá.“

Malá tlustá byla Světlana, která patřila k učitelčiným oblíbencům.

„Ale my opravdu,“ začala Olina, ale Kamila ji přerušila.

„Nevíte, co z nich dostala za známku?“

„Vaše starosti bych chtěla mít,“ řekla staniční. „Potřebuju, aby jedna z vás skočila do laborky pro výsledky, druhá doprovodí dítě na rentgen. Už tam mělo být před půlhodinou. Odneste ty kýble a za minutu ať jste zpátky!“

Kamila právě vylévala vodu s chloraminem do výlevky, když se rozlétly dveře koupelny pod náporem vozíku tlačeného robustní Světlanou. Nestačila ani křiknout:

„Pozor!“ a už měla celý obsah kyblíku na sobě.

„Promiň, neviděla jsem tě,“ řekla Světlana a při pohledu na zmáčenou Kamilu se rozesmála.

Zato staniční se nesmála. „Holky, já nemám na tyhle hlouposti čas. Na rentgenu už čekají.“

Z balíku čistého prádla vytáhla modré sesterské šaty, mrkla na vyšitý monogram pod límcem, řekla: „To je dobrý, ta je na dovolený,“ a vrazila je Kamile do ruky.

„Převlíkni se tady a hlavně už běž!“

Když se o půl hodiny později vracela Kamila z rentgenu, zastavila ji staniční hned u vchodu. „Pojď se mnou na vyšetřovnu, máme tu ortopeda na konzilia, odchytili jsme ho, aby nám udělal i fleboklízu. Na chirurga bychom zas čekali celou věčnost.“

„Ale já nevím, co je fleboklíza.“

„Vypreparování žíly pro infuzi.“

„Ale já neumím…“

„Proboha, nebudeš mu přece asistovat, od toho jsem tam já! Potřebujeme jen podržet dítě.“

Trochu se jí klepaly ruce, když držela zmítajícího se kojence na lehátku.

Ortoped pracoval rychle, z rány na nožičce, do které zaváděl katetr, vytékalo jen minimum krve.

„Nedělá se ti náhodou špatně?“ zeptala se staniční podezíravě, když si všimla Kamilina výrazu. „To už jsme tu taky měli!“

„Ne, jen je mi ho líto.“

„Nemějte strach, ten klučina necítí skoro žádnou bolest,“ řekl doktor, který až to této chvíle mlčel. „Umrtvil jsem mu to. Jste tu nová?“

Uvědomila si, že ho zmátly modré sesterské šaty. „Ne, já jsem teprve žákyně.“

Odpověděla uctivým tónem, jakým mluví žáčkové se stařešiny, protože mu bylo nepochybně už přes třicet.

„A je to,“ řekl doktor a odhodil šití do misky. „Teď už ti bude dobře,“ pošimral mimino po patičce. „Už žádné trápení s jehlami.“

Měl pravdu, vzpomněla si, jak jednou držela pětadvacet minut řvoucího kojence, kterému se mladá doktorka snažila napíchnout žílu na hlavičce, aby do ní mohla zavést infuzi. Byli zpocení všichni tři – doktorka, dítě i ona, která je pouze držela, aby se nehýbalo. Nakonec je vysvobodila vrchní, která žílu napíchla na první pokus. Takové akce pokaždé Kamilu přiměly k zamyšlení, jestli si vybrala správný obor. Když v patnácti dostala na vybranou, jestli chce studovat zdrávku nebo ekonomku (na gymnázium se svým původem neměla nárok), zvolila to první. Dětská sestra se jevila jako příjemnější varianta. Bude si hrát s dětmi… Když začal praktický výcvik, došlo jí, že léčit děti znamená jim ubližovat. Injekce, infuze, nepříjemná vyšetření, operace. Každý výkon provázel pláč. Dospělému vysvětlíš, že je to pro jeho dobro. Jak to vysvětlit kojenci? Asi se na to nehodím, říkala si v duchu. Na tohle ne.

„Můžeš ho odnést,“ řekla staniční. „A rovnou ho nakrm.“ Děti se vždycky krmily až po výkonu, aby nezvracely.

„Tak ať se vám tu líbí, sestřičko,“ řekl s úsměvem ortoped a podržel jí rozhoupané lítačky, aby mohla s dítětem v náručí projít.

Když ohřívala v kuchyňce lahvičku, dostihla ji učitelka.

„Co tady děláte? Jak to, že jste svévolně opustila mytí boxů? Hledala jsem vás tam už před půlhodinou!“

„Staniční mě poslala…“

„Co to máte na sobě? Kde máte odpovídající uniformu?“

„Polila jsem se…“

„No samozřejmě, vy musíte mít vždycky něco extra! Okamžitě se běžte převléknout!“

„Ještě to nestačilo uschnout a já musím nakrmit dítě po výkonu.“

Kamila vyndala lahvičku a zkusila teplotu mléka stříknutím na předloktí. Bylo akorát.

Učitelka zrudla. „Řekla jsem vám, abyste se šla převléknout! Okamžitě!“

Vydrápla Kamile lahvičku z ruky a téměř ji vystrkala z kuchyňky až na chodbu. „Pojďte sem, Světlano,“ kývla na procházející žákyni. „Nakrmíte dítě.“ Otočila se ke Kamile.

„Který box?“

„Šestka,“ řekla Kamila neochotně.

„Tak na šestku. A vy pojďte se mnou.“

Energicky rázovala chodbou a Kamila ji s odstupem následovala.

Staniční na sesterně nebyla. Učitelka sebrala růžové šaty z topení a hodila je Kamile. „Převlékněte se!“

„Jsou ještě mokré.“

„Dobře. Když nemáte odpovídající oblečení, nemůžete na boxy k dětem. Půjdete vydesinfikovat nočníky a bažanty.“

„Ale já jsem tenhle týden na kojencích a ne na velkých dětech.“

„Jak to se mnou mluvíte? Kde se ve vás bere ta drzost mi pořád odmlouvat? Co si to vůbec dovolujete?“

„Co je to tady za křik?“ Staniční se objevila ve dveřích s tázavým výrazem ve tváři.

„Řeším kázeňský přestupek,“ odpověděla učitelka už mnohem mírnějším hlasem. „Vy běžte pracovat,“ obrátila se ke Kamile. „Přijdu vás zkontrolovat.“

O tom nepochybuju, říkala si Kamila v duchu. Kéž bys cestou zakopla a přerazila si nohu.

V půlce chodby si uvědomila, že drží v ruce mokré šaty a vrátila se, aby je přehodila zpátky přes topení. Když přicházela k sesterně, uslyšela učitelčin hlas: „Nechápu, proč se zastáváte takovýho k ničemu dobrýho lempla!“

„Mně přijde jako zdvořilá a ochotná holka. Já s ní nikdy žádné problémy nemám.“

Kamila opatrně vycouvala a pak se rozběhla chodbou pryč. Staniční jí právě přilepila slušně velkou náplast na rozbolavělou duši. Usmívala se ještě ve chvíli, kdy ředila páchnoucí chloramin k desinfekci nočníků. Učitelka ji tentokrát zkontrolovat nepřišla.

Kapitola 5

LADĚNA

Nastoupila do autobusu, řidiči ukázala průkazku, na kterou se ani nepodíval, proč taky, jezdila přece denně, prošla uličkou mezi prvními plně obsazenými sedadly a ztěžka dopadla na nejbližší volné. S úlevou natáhla oteklé nohy daleko dopředu. Konečně si může trochu pohovět. V práci většinu směny prostála a v jejím stavu to už nebyl žádný med. Od včerejška ji bolelo v zádech, měla pocit, že i to vzedmuté břicho ztěžklo a táhlo ji dolů.

Zaregistrovala několik tváří otočených dozadu, kradmé pohledy, hlavy nakloněné k sobě v překotném špitání, krátký zlomyslný pohled. Ne, nic se nezměnilo. Vždycky se našel někdo, kdo ještě nevěděl všechny podrobnosti. A teď, co to na ní už bylo hodně vidět…

Autobus projížděl třemi vesnicemi, v každé tak dvě stě, dvě stě padesát lidí, to máme…

„Na co zíráš?“ zeptal se zezadu známý hlas. „Já se můžu umávat, a ty jdeš jako náměsíčná.“

„Jé, ahoj Kamilo. Odkud jedeš tak pozdě?“

„Ze školy. Měli jsme odpolední. To víš, co nejsem na internátě…“

Obě si naráz vzpomněly na den zhruba před rokem, kdy se potkaly ve stejném autobusu. Kamila vlekla dvě obrovské tašky, jednu s oblečením, druhou s knihami, ze síťovky se jí prořezávaly bruslařské boty a z kabelky čouhala srolovaná uniforma. Rozhodně to nevypadalo na běžný návrat z internátu.

„Kam to všechno vlečeš?“

„Vyrazili mě.“

„Za co?“

„Za soustavné porušování kázně. Šestnáct pozdních příchodů, kouření na záchodě, minisukně a zvonové kalhoty do školy. Jo a taky jsem se provinila pohrdáním autoritami. Mimochodem – žádnou jsem na tom intru nenašla. Jedna vychovatelka dokonce přemlouvala mě a další dvě holky, abychom s jejím kámošem nafotily nějaký kalendář. Prý umělecké akty. Když jsme odmítly, práskla nás, že soustavně chodíme z kina pozdě. Promítá se od pěti, intr se zamyká v šest, film končí po půl sedmé. Většina holek vždycky zdrhla v půlce filmu, kdy to bylo nejnapínavější, já a pár dalších jsme to dokoukaly až do konce.“

„Ty ostatní holky taky vyrazili?“

„Jen jednu, zbytek si posypal hlavu popelem a litoval svých hříchů.“

„Přece tě nevyrazili za takový kraviny.“

„No, poslední kapka byl mejdan na oslavu narozenin. Sice nebyly moje, ani jsem je neorganizovala, ale konaly se u nás na pokoji. Bylo nás tam asi patnáct. Když vychovatelka zabušila na dveře, holky utekly oknem. My s Lenkou jsme neměly kam utéct, tak jsme zůstaly. Vzduch v pokoji se dal krájet a vychovatelka napočítala šest lahví. Odmítly jsme prásknout, kdo všechno tam byl, tak si nechala nastoupit celý internát, ale nikdo se nepřiznal, tak vyhodili aspoň nás dvě. Pro výstrahu. Jo a mně vychovatelka do posudku napsala, že jsem rozkladný živel podrývající socialistický kolektiv a že nedoporučuje, aby mě ještě na nějaký intr přijali.“

„Kecáš.“

„Přísahám, že ne.“

„Z tebe se ten tvůj táta zblázní.“

„Jo, to jediný mi na tom vadí.“

„Co budeš dělat?“

„Musím změnit školu za nějakou, kam budu moct dojíždět. To znamená vstávat denně ve čtyři ráno. To mě nejspíš zabije.“

Zjevně nezabilo. Vypadala zdravě a spokojeně. Jedinou vadou na kráse byl neomylný zápach desinfekce čišící jí z vlasů i oblečení.

Laděna předstírala, že poslouchá její vyprávění o škole, ale ve skutečnosti byla myšlenkami úplně jinde. Doma to poslední dobou nebylo nic moc. Snášet tátovy řeči o svobodných matkách bylo vyčerpávající. Stačilo, aby se napil, a už to měla zase na talíři. Ostuda pro celou rodinu, jediná svobodná matka ve vsi atd. Pořád dokola. A jí se už blížila mateřská, v ložnici stála postýlka po dětech nejstarší sestry Květy, ve stodole pod igelitem kočárek. V domku o třech místnostech už skoro nebylo k hnutí a až přijde dítě…

„Stamice, vystupovat!“ zahlaholil řidič. Vystoupily s Kamilou jako poslední.

Přestože byl chladný podvečer, seděly na lavičce u čekárny čtyři místní sudičky – důchodkyně kolem sedmdesáti – a sledovaly, kdo přijel, kdo odjíždí, co má na sobě, s kým se baví. Uniknout se jim nedalo, jediná cesta domů vedla kolem nich.

Přestože ještě před chvílí mluvily jedna přes druhou, když spatřily Laděnu s Kamilou, zmlkly.

„Z práce, z práce?“ zeptala se jedna z nich.

„Ano, dobrý večer,“ odpověděly jednohlasně.

„Dobrej.“

Pohledy se propalovaly Laděniným volným kabátem, odsuzující, výsměšné. Když míjely lavičku, stará Kozáková si uplivla.

Laděna zachytila vyplašený Kamilin pohled a pokrčila rameny. „Dělá to vždycky. Je lepší si jí nevšímat.“

Ještě ani nestačily zabočit do ulice vedoucí k domovu a babky už daly hlavy dohromady a začaly Laděnin stav podrobně probírat.

Kamila si v duchu říkala, že být na Laděnině místě, psychicky by takový nápor nevydržela.

Laděna, jako by jí četla myšlenky, znovu pokrčila rameny v bezmocném gestu. „A co mám dělat? Jít nemám kam. Že bych dostala byt ve městě, o tom si můžu nechat jen zdát. Uvidíme, co bude, až porodím. Naši si pořád myslí, že se nakonec přece jen vdám. Až ho pustí.“ Úmyslně nevyslovila jeho jméno a z hlasu jí zaznělo roztrpčení. „Nechci jim říkat, že se pletou. Na to je čas.“

„A co on? Píše ti?“ zeptala se Kamila.

„Jo. Napsal. Několikrát.“

„A ty?“

„Ne.“

„Proč? Neudělal to schválně. Byla to prostě smůla. Možná by se mu dalo odpustit.“

„Nech toho, když je někdo takový idiot, že se jde ožrat zrovna jednadvacátýho srpna a pak se ještě pere s policajtama, je to jeho vina! Schválně neschválně, kdyby měl v hlavě aspoň kus mozku, nic takovýho by udělat nemohl! Já mu teda odpouštět nehodlám.“

Rozloučily se před vraty, Laděna prošla rozbláceným dvorkem a vstoupila do tmavé předsíně prosycené vůní smažené cibulky. Na okamžik se zastavila a poslouchala. Nikdy nevěděla, do čeho se vrací, táta byl pruďas, stačilo málo a byl oheň na střeše. Ať už se hádávali s mámou o cokoli, nakonec to stejně zase odnesla ona a její těhotenství. Věčný hromosvod.

Ulevilo se jí, když nezaslechla žádné hlasy. To znamenalo, že ještě není doma. Zpod dveří na konci chodby se linulo světlo a tlumeně znělo rádio. Máma asi vaří.

Zkusila otočit vypínačem, ale světlo se nerozsvítilo. Táta ještě pořád nevyměnil žárovku. Popaměti zamířila ke kuchyni, ale uprostřed chodby zakopla o odsunutou lavici. Snažila se něčeho zachytit, ale nahmatala jen prázdné plechové konve, v nichž se nosila voda ze studně. S řinčením dopadly na dlažbu a ona se zřítila přímo na ně. Jindy by nějaké zakopnutí snadno zvládla, ale teď byla nemotorná a špatně pohyblivá. Kamenná dlažba ji udeřila do kolen a roh lavice do boku.

Dveře kuchyně se rozlétly, spatřila mámin vylekaný obličej a v té chvíli se jí strachy zvedl žaludek. To ne!

Bolest z naraženého boku vystřelila až do podbřišku, před očima se jí začaly dělat mžitky.

„Ježíšikriste, co se ti stalo?“

Bolest se změnila v křeč a vyděsila ji až k smrti. To ne! Kdyby se to stalo někdy kolem svatby, přijala by to asi s ulehčením. Ale teď už ne. Po fázi smíření přišlo očekávání. Těšila se, až se narodí, až si ho přinese domů. Až bude máma… Nemůže se o to nechat připravit. Už ne!

Táta přišel ve chvíli, kdy ji nakládali do sanitky. Přes hlouček tvořený nejbližšími sousedy ho neviděla, ale zato ucítila neomylný hospodský odér, z kterého se jí teď v těhotenství zvedal žaludek. Slyšela, jak máma s Kamilou vysvětlují, co se stalo.

„Je tady nebezpečí, že by mohla potratit.“

Ještě než za ní zapadly dveře sanitky, dostihla ji jeho odpověď: „To by zas nebyla taková škoda!“

Zaťala zuby do rtu. A zrovna ne, opakovala si zuřivě.

Takovou radost ti neudělám!

V nemocnici ji vyšetřili, napíchali do ní spoustu injekcí a pak jí udělali cerkláž neboli steh. Doufala, že půjde brzy domů, ale nakonec tam strávila skoro dva měsíce „na udržování“. Přes Vánoce i Silvestra. Celou tu dobu vybírala a zase zavrhovala různá jména. Nakonec se rozhodla pojmenovat dítě po mámě, která ji vždycky podporovala a na rozdíl od táty nevyčítala. Stáňa. To se hodilo pro kluka i pro holku.

Narodil se až na konci ledna. Donošený, skoro čtyřkilový. V sanitce cestou domů se připravovala na nevyhnutelný souboj s tátou. Ale vyrazil jí dech. Byl dojatý. Za střízliva!

„Tak tě vítám doma,“ řekl mžourajícímu miminu, když mu ho s trochou obav vložila do náruče. „Seš první Horák, kterej se narodil pod touhle střechou!“

Došlo jí, že s holkou by tak snadno nepochodila. Ale syn to bylo něco úplně jiného. První Horák, který se narodil pod touhle střechou… Dům s původním hospodářstvím patřil matčině rodině, otec se jenom přiženil a tchán mu až do smrti nepřestal předhazovat, že si „sednul holým zadkem do teplýho“.

„Dědek mě proklel,“ říkával otec Horák na tchánovu adresu. „Určitě proto se mi roděj jen samý holky!“

Trochu to kletbou zavánělo, protože obě starší vdané dcery měly taky jen holky. Teprve ona, byť svobodná, kletbu prolomila. První Horák!

„Založil jsem mu vkladní knížku,“ řekl otec, když jí vrátil syna do náruče. „Už před tejdnem, hned jak se narodil. Aby nebyl proti jinejm v ničem vošizenej.“

Rozbrečel ji, musela syna položit, aby si mohla utřít slzy.

„Děkuju, tati, seš moc hodnej.“

Nakonec brečeli všichni tři, i máma, která o velkorysém gestu neměla do této chvíle ani potuchy.

Bylo to dojemné a snově idylické ještě další dvě hodiny. Přijely obě vdané sestry s dětmi, odpoledním autobusem i ty dvě mladší ze školy a z učňáku. Podával se slavnostní řízek s bramborovým salátem, stůl v obýváku se nastavil stolem z kuchyně, aby se všichni vešli.

Pohoda vládla až do chvíle, kdy se máma podřekla, že táta založil novorozenci vkladní knížku.

Laděna u toho nebyla, v ložnici právě přebalovala malého, když k ní dolehly zvýšené hlasy.

„Jo a proč moje děti nedostaly totéž? A Květiny to samý! Nebo snad ne? Květo?!“

Strnula uprostřed pohybu. Rozbalené mimino spokojeně kopalo nožičkama, ale nevnímala je. Slyšela jen rozčílené hlasy nesoucí se z obýváku.

„Vy jste obě dostaly dost peněz, když jste se vdávaly.“

„No a co, to s tím přece nesouvisí! Laděnina zbytečná svatba stála majlant! Ale jejímu harantovi jsi přesto založil knížku! Proč ne mým holkám? Nebo Květinejm?“

„Růženo, buď zticha, zrovna ty jsi dostala dost, když jste loni stavěli barák!“

„Jenže to jste tvrdili, že mi půjčujete!“

„Víš co, seber se a vypadni!“

Laděně se z očí vylily slzy, nedokázala je zadržet. Sesula se vedle synka na postel, oběma rukama si zakryla uši a tvář zabořila do polštáře, aby utlumila pláč. Od začátku se bála tátovy reakce, a teď přišla rána ze strany, odkud ji vůbec nečekala.

Neslyšela práskání dveřmi ani dusot nohou kolem okna ložnice. Dolehlo k ní až startování auta a kvílivý zvuk pneumatik provázející kvapný rozjezd.

Do obýváku se vrátila ve chvíli, kdy máma se zarudlým obličejem sklízela nedojedené talíře ze stolu. Starší sestry s dětmi byly pryč, mladší odnášely přebytečné židle.

Z kuchyně se nesly zvuky otvíraných a zavíraných dvířek, táta hledal flašku, kterou mu alespoň pro dnešek máma schovala. Nenašel ji, slyšely, jak hlasitě kleje. Pak se ozvalo prásknutí kuchyňských dveří a o chvíli později i domovních. Šel do hospody.

„Mami, já ty peníze radši nechci,“ řekla Laděna do ticha. Matka Horáková praštila posledním talířem o stůl.

„Ještě ty začínej! Člověk jim chce udělat dobře a dočká se takovýho cirkusu! A vůbec! Ty peníze nejsou tvoje, jsou malýho. Jednou budeš ráda, že je máš. A pojď se najíst, kojící matka má mít pořádnou stravu!“

„Já nemám hlad!“

„Nemel, koukej, co toho zbylo. Tak jsem se s tím dělala a teď abych to snad vyhodila, ne? A nebreč, nebo se ti srazí mlíko!“

Znovu popadla talíře se zbytkem salátu a lítostivým pohledem zavadila o mísu s pyramidou řízků. „Milčo, až uklidíš židle, vezmeš si kolo a odvezeš ty řízky holkám. Co já tady s tím? Tohle sami nesníme!“

„Dyť sněží,“ pokoušela se odporovat nejmladší, ale matka ji rázně utnula. „Tak půjdeš pěšky. A dělej, než se setmí. A vem si čepici, ať nenastydneš na hlavu! Hoď sebou, já ti to zatím zabalím.“

„Co já? Proč furt já? Ať jede Libuna!“

„Já si musím dělat úkoly.“

„A já snad ne?“

„Ty seš v osmičce, já toho mám na učňáku mnohem víc.“

„No jasně, učíš se šít podprsenky a naděláš s tím bůhvíco. Z čehopak máš ten úkol?“

„Do toho ti nic není!“

„No jasně! Ty se jdeš zašívat a já mám vízt řízky čúzám, co se tu poštěkaly a zdrhly. Já bych jim nedala nic!“

„Tak si to sežer sama!“

„Zavřete klapačky, obě!“ vložila se do debaty matka. „Libuno, ty běž dělat úkoly, Milčo tady máš ty řízky a mazej!“ Laděna stála u dveří jako divák, kolem něhož běží děj, který se ho netýká.

Tak tohle je můj život, říkala si v duchu. Den za dnem, pořád dokola. A není úniku…

„Co tam stojíš jako solnej sloup?“ zeptala se matka a poklepala prstem na stůl. „Tady máš svoji porci a koukej ji sníst. Hned! Přihřála jsem ti ten řízek v troubě. Tak si pospěš, než to vystydne. A už nechci slyšet žádný hloupý řeči!“

Laděna poslušně usedla ke stolu. Veškerá chuť ji přešla. Ale jedla, aby se vyhnula dalším řečem typu: Kojící matka potřebuje řádnou výživu.

Otec se z hospody vrátil až těsně před půlnocí. Byl namol a pokoušel se prokopat zavřenými dveřmi z kuchyně do obýváku. Probudil tím všechny kromě mimina spícího po nakojení. Laděna – stejně jako máma a obě mladší sestry ležela s otevřenýma očima a čekala, až se unaví a nechá toho, aby mohla zase usnout. Jenže tentokrát to trvalo déle než obvykle.

„Zapíjel jsem vnuka,“ slyšela otcův rozplizlý hlas.

„Mám snad právo zapít vlastního vnuka, ne? Ať si všichni říkaj, co chtěj! Mně je to fuk! Je to chlap! Mám právo…“

Laděna vylezla z postele, odemkla dveře a zachytila otce, který se o ně plnou vahou opíral.

„Tati, pojď si lehnout, máš odestláno na kanapi. Pojď, já ti pomůžu.“

„Ty jsi hodná,“ hladil ji po tváři. „Vždycky jsi byla nejhodnější, ne jako ty vypočítavý nevděčný mrchy. Jako Růžena!“

Připojil pár nadávek, zatímco mu zouvala boty.

„Ale má se mnou utrum, už nedostane ani floka!“

„Tati, Růženu to zase přejde a tebe taky.“

„To teda ne! Jak jsem řek!“

Nepřela se s ním, věděla, že si zítra nebude vůbec nic pamatovat.

„Tebe jsem měl vždycky nejradši,“ pokračoval otec umíněně. „To dobře víš, že jo?“

„Jo.“

„A až se vdáš, tak všem těm drbnám a pomlouvačskejm syčákům zavřeme hubu! A Stáník se bude mít jako princ. Dám mu všechno! Všechno dostane! Rozumíš? No tak rozumíš?“

„Jo, tati.“

„Jako princ! Jen co se vdáš…“

Usnul dřív, než ho přikryla. Bosé nohy ji zábly, když přistrkovala stůl ke gauči, aby v noci nespadl. Pak se ještě vrátila a sebrala mu z kapsy sirky a cigarety, aby ho nenapadlo si zapálit, kdyby se náhodou v noci probudil. To už se taky několikrát stalo a jednou skoro vyhořeli.

„Zamkla jsi?“ zeptala se máma šeptem, když se kolem ní protahovala ke své posteli.

„Jo. Neboj, všechno je v pořádku.“

Bděla ještě dlouho potom, co máma a sestry usnuly.

Život se vrátil do obvyklých kolejí.

A nebylo úniku.

Kapitola 6

KAMILA

Přešlapovala na promrzlých nohou, aby se aspoň trochu zahřála pohybem. Marně. Byl březen, z nebe nepřetržitě padalo něco mezi deštěm a sněhem. Vyhlídková terasa pražského letiště zela prázdnotou, každý rozumný člověk zůstal raději vevnitř. Kamila v duchu po tisící proklela nápad obout si právě dnes lodičky. Stejně si je vzala jen proto, aby udělala dojem na příbuzné z Anglie. Na strýce – otcova bratra lékaře, který se za války oženil v Londýně, a tetu Fionu – rodilou Angličanku, která tu těsně po válce žila pouhé dva roky. Obdivuhodné na ní bylo, že i po tolika letech ještě mluvila slušně česky.

Až do devětašedesátého je znala pouze z fotografií a dopisů, které bývaly přiložené k balíčkům s léky. Chodily většinou otevřené a opět přelepené, vždycky měla pocit, že ti, co je čtou a přehrabují se v nich před nimi, se jim tím ledabylým zalepením vysmívají. Bylo stísňující a zneklidňující vědět, že někomu skrytému za úředním aparátem stojí za to, aby neustále kontroloval a sledoval jejich obyčejný život. Balíčky s léky byly určené mamce, protože onemocněla roztroušenou sklerózou a strýc lékař jí posílal léky, které se tady vůbec nevyráběly, a jí, jak všichni věřili, pomáhaly. Kolem každého balíčku bylo spousta běhání. Nejdřív se muselo sehnat lékařské potvrzení, pak vyjádření komise, pak souhlas příslušných úřadů. Nakonec musel otec s dalším potvrzením dojet do Prahy na celní správu, aby otevřený balíček osobně vyzvedl. Často si při tom vyslechl odsuzující kázání: „Nač potřebujete léky z kapitalistické ciziny? Vždyť my u nás taky vyrábíme dobré léky. Váš postoj vyjadřuje pohrdání nad vymoženostmi socialismu!“

Šlo jen o léky pro špatně pohyblivou invalidní mámu a oni se chovali, jako by chtěl propašovat zlaté cihly. Bylo to únavné a ponižující.

V devětašedesátém strýc po jednadvaceti letech od emigrace konečně dostal povolení k návštěvě. Přivezl tehdy tetu i obě dospělé děti – bratrance Paula a sestřenici Katy. Byl to zvláštní pocit, vidět poprvé v životě členy rodiny, s nimiž se díky politické situaci dosud nesměli stýkat. Neznat sestřenici a bratrance od narození jako ostatní příbuzné, seznámit se s nimi až jako s dospělými a tím pádem i cizími lidmi.

Kamile i její mladší sestře Věře připadalo zvláštní, že Katy a Paul neumějí česky. Vždyť měli otce Čecha!

„Ale matku mají Angličanku,“ řekla tehdy babička.

„A děti učí mluvit máma.“

Domluvili se, protože jak Kamila, tak Věra, musely od malička chodit na angličtinu. Nejdřív do veřejných kurzů v kulturním domě, kam docházelo jen asi dvacet lidí z celého okresu. Když kurzy pro nezájem zrušili, hrstka vytrvalých dál chodila na soukromé hodiny k manželce primáře okresní chirurgie.

„Kolik řečí znáš, tolikrát jsi člověkem,“ opakovala často babička. „Třeba se podíváte někam do světa. Jednou to určitě bude možné.“

Zatím tomu nic nenasvědčovalo, první a na dlouhou dobu i poslední příležitost dostaly až při oné konverzaci v devětašedesátém. S tetou a strýcem tehdy přijeli i jejich přátelé, Angličané. Zavalitý bodrý Ron Hanson, který vlastnil továrnu na koberce, jeho žena Edmé, tak štíhlá, světlá a odtažitá, že vypadala jako ledová královna, a jejich dvě školou povinné děti.

Kamila si dobře pamatovala, jaké bylo tehdy ve vsi pozdvižení, když před jejich domem zastavila dvě ohromná nablýskaná auta. Strýc měl forda a jeho kamarád černého jaguára. Ve vsi byly tehdy jen dva vozy. Tátův populár z první republiky a mírně omšelý spartak předsedy JZD.

Kolem obou cizích aut bylo pořád rušno, každý se na ně musel aspoň jednou podívat. Sáhnout si, nakouknout dovnitř.

Strejda se s rodinou ubytoval v jejich domě, zbylí Angličané měli objednané pokoje v Praze na Václaváku ve Zlaté huse. Zdrželi se čtrnáct dní. Obden podnikali výlety po hradech, zámcích a přírodních památkách. A byli nadšení. Až do posledního dne, kdy se všechno pokazilo.

Otec od začátku bratrovi naznačoval, že není dobré vyzvedávat kamarádova zavazadla v hotelu na Václavském náměstí právě jednadvacátého srpna.

„Nesmysl,“ odbývali ho. „Vždyť je tady všude úplný klid. Nebýt té rozstřílené fasády Národního muzea, nikdo by nic nepoznal.“

Mýlili se. Zdánlivý klid trval jen do dvacátého. Jednadvacátého bylo všechno úplně jinak.

Dostat se ten den do Zlaté husy se stalo nadlidským výkonem. Všechny přístupy na Václavák byly uzavřené kordony zelených uniforem a vysokých štítů, které Kamila tehdy viděla poprvé. Za kordony vyčuhovaly náklaďáky a každý měl na korbě vodní dělo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Co neodvál ani čas.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.