Lenona Štiblaríková

PREHNITÉ MESTO

urban fantasy

18+

© HYDRA 2018

© Lenona Štiblaríková 2018

Návrh obálky a ilustrácia: Zuzana Zabradiová 2018

Grafická úprava: Lukrécia Schiller

Redakčná a jazyková úprava: Tomáš Čačko

Vydal: Vydavateľstvo Hydra

HJC projekt, s.r.o.

Ožvoldíkova 2007/7, 84102 Bratislava

www.vydavatelstvohydra.sk

Všetky práva vyhradené

ISBN 978-80-89968-04-6

Aram Vister

Náraz do okna znel ako úder kladivom. Obaja muži, pokojne popíjajúc preso s mliekom, obrátili zrak smerom, odkiaľ sa ozýval škripot pazúrov a trepot krídel. Holub mával zlomeným krídlom, narážal ním do okna a pomaly klesal dole. Zanechával na výklade krvavé stopy. Vyrazil si jedno oko, napriek tomu sa nevzdával a snažil sa dostať dovnútra bistra.

„Hajzel besný, skurvený, mäsa sa mu zachcelo,“ zanadával Aram.

„Dorazím ho,“ ochotne sa ponúkol spoločník pri stole. Odložil šálku so zvyškom kávy a zdvíhal sa zo stoličky.

„Seď! Nech si s ním špiní ruky personál. Sme hostia. Neprišli sme sem kántriť holuby.“

Muž stiahol obočie, pohľadom prepaľoval okno a pátral po zranenom vtákovi. Váhal, ale napokon sa opäť posadil. „Neznášam ich. Nenávidím. Hnusné operené beštie! Pred mesiacom napadli mamu. Vracala sa z kostola domov. Rovno z omše. Len si to predstav! Naleteli na ňu tri naraz a len škriabať a zobať! Strhli jej z hlavy šatku a ďobali. Ale ubránila sa. Odvtedy po nich strieľam na každom kroku.“

„A čo? Nebodaj si nejakého aj trafil?“ pochybovačne sa spýtal Aram.

„Nooo, ešte nie. Uhýbajú pred guľkami. Kľučkujú. Nejaký posratý inštinkt či radar majú alebo čo. Zmutovaní bastardi!“

„Veď práve! Škoda munície. Tých musíš do siete a poriadne vytrieskať lopatou. Poznám chlapíka, vedie kurzy sebaobrany pre učiteľky, ale robí aj takéto špecialitky, ak by si mal záujem.“

„Obrana pred náletmi holubov? Hmm, možno by nebolo zlé vedieť, ako na ne. Len pre istotu.“

„Fajn, pošlem ti jeho vizitku, ale teraz k veci, Zachar. Chcel si sa stretnúť ešte dnes večer. Čo najskôr, vravel si. Som tu. Čo bolo také súrne, že to nemohlo počkať?“ opýtal sa mladší muž. Otázka vyvolala na tvári jeho spoločníka vypočítavý úsmev typu viem niečo, čo ťa bude zaujímať a je to bomba!

„Mám informáciu,“ vyhŕkol. „Veľmi zaujímavú informáciu a tušenie, že som narazil na niečo dôležité, len by to chcelo trochu pátrania v istých kruhoch, v ktorých nie som príliš obľúbený. Chápeš?“

„Ani nie a znervózňuješ ma. Vyklop, čo vieš. Ak to bude dôležité, nejako sa dohodneme. Ak nie, môžeš si infošku strčiť! Na taľafatky nemám čas.“

„Dobre, dobre, veď sa nejeduj. Ja len... nechcem peniaze.“

„Čo teda?“

„Prihovor sa za mňa u otca. Fakt nemôžem za to, že nám tovar zhabali. Cez hranicu prešiel, aj colníci dostali svoje, ale potom...“

„Nič nesľubujem. Urobím, čo budem môcť, no vieš, aké to medzi nami je.“

„Krv nie je voda, Aram. Starý je k tebe možno tvrdší ako k ostatným, ale nezaprie, že ste rodina. A hlavne ťa nevyškrtne zo zoznamu, ak urobíš nejakú chybu. Aj keď ja som žiadnu neurobil!“ ohradil sa Zachar.

„Tak už to vysyp! Vidím, že sa nemôžeš dočkať,“ zarazil Aram vlnu sebaľútosti, ktorá mu hrozila. Ak Zachar chcel, vedel poriadne dlho chodiť okolo horúcej kaše. Namotával slovami nielen ženy, ale najmä colníkov a úradníkov, napokon, práve pre výrečnosť a lepkavý jazyk mu Vister zveril vedenie južnej pašeráckej trasy.

„Ide o poliša. O toho, čo ti nedá dýchať a furt lezie, kam nemusí. Počul som, že hoci mu platíš, nemá ťa príliš v láske a nevynechá jedinú príležitosť, aby ti osladil život. Skurvený štát! Ako sa tu dá podnikať, keď ti zaplatení poliši sliedia za zadkom? To kde sme?!“

Čiernooký mladík spozornel. Zacharovi tento fakt neušiel. Spokojne sa na stoličke zahniezdil a uškrnul sa. Ruka bola v rukáve.

„Myslíš Severína Zycha?“ opýtal sa Aram.

„Presne toho.“

„A čo je s ním?“

„No. Chcel som sa nejako zavďačiť šéfovi, po tej nevydarenej akcii, preto som si na pána mediátora trocha posvietil. Spočiatku to šlo dosť zle. Kapitán nemá rodinu, ani blízkych kamarátov. Len známych a sieť informátorov a tí majú rešpekt, nič podstatné mi o ňom neprezradili. Lenže potom som objavil terno. Pri pátraní po rodine som si narazil jednu takú... kundičku z matriky. Nejaký čas robila drahoty, poznáš to – nemôže, citlivé informácie, zákon a tak, ale keď som si ju omotal okolo prsta, poľavila. Našla akýsi dokument, podľa ktorého si jeho matka ako mladá šťanda zmenila meno a to sa prenieslo aj na jej syna. Ale najlepšie je, že to urobila viackrát! Za týmto musí niečo byť. Celé meno ti na úradoch nezmenia len tak, mirnix-dirnix.“

„Takže matka má nejaké tajomstvo. A čo jeho otec? O ňom tam nebolo nič?“ vyzvedal Aram.

„Nie. Otec je vraj neznámy, ale mám tušáka, že poklad bude zakopaný práve v ňom. Mala syna s niekým, kto po nej šiel, alebo kto pre ňu mohol byť nebezpečný.“

„Skvelá dedukcia, Zachar. Mal si byť detektívom. Na pašeráka je ťa škoda,“ pochválil ho Aram.

„Pôjdeš s tým za otcom? Má konexie, určite zistí viac. Mňa by pri mojom šťastí úrady ešte z niečoho obvinili a strčili do chládku. Ak mi prirátajú aj dlhy, čo u nich mám, tak zbohom sloboda.“

„Heh, to je fakt. Nechaj to na mňa, zvyšok si zistím. Ty si už urobil dosť.“

„Ale nezabudni otcovi povedať, kto ako prvý...“

„Bez obáv, jasné. Bude sa ti revanšovať. A tá tvoja matrikárka... ako sa vlastne volá?“

„Ivana Drobná. Pracuje v Ružinove na Mierovej.“

„Šikovná. Zájdem sa jej poďakovať. Daj mi jej adresu. Ak z toho niečo bude, dostane odmenu aj ona.“

„Jakabova 23.“

„Čo papiere? Máš ich?“

„Len kópie. Ale to stačí, nie? Aspoň zatiaľ, kým nezistíme viac.“

„Fajn. Kto ešte vie o matrikárke? Komu si ju spomínal?“

„Nikomu. Pred hodinou mi doniesla dokumenty, ešte sú teplé. Volal som rovno tebe.“

„Skvelé. Odveziem ťa domov, zajtra sa porozprávam s tvojou kočkou, a keď si overím informácie aj u nej, rozbehnem pátranie. S týmto za otcom ísť nemôžem, vysmial by ma. Potrebujem najprv zistiť dôvod zmeny a pravé mená. Potom nájdeme príbuzných, slabé miesta jeho rodiny a policajt skrotne. Platím!“ Aram kývol na čašníka.

Obaja muži dopili kávu, zdvihli sa a vyšli do sychravej noci.

Jemný studený dážď zmýval stopy holubičej krvi z výkladu a z chodníka rovno do kanála. Smetiar v gumených čižmách a oranžovom pršiplášti s kapucňou hlboko stiahnutou do čela nabodol telo operenca na palicu zakončenú dlhým klincom a strčil ho do igelitového vreca so znakom biohazardu. Zhrbený, so sklonenou hlavou, kráčal nočnými ulicami mesta a zbieral všetko, čo uhynulo. Cez chrbát mu na popruhu visela široká lopata a hustá oceľová sieť.

←←←

„Šéf mal pre mňa vždycky pochopenie. Tvoj otec je skvelý muž a ideálny vodca. Kde by bolo toto mesto bez neho, no kde? Celebrity si u neho podávajú kľučku, večeria so starostom, s poslancami a je zadobre aj s predsedom Bielej sily. Nedávno som ho videl na fotke s tou herečkou... no, ako sa volá... tá s tým širokým úsmevom...“

„Nechaj tak.“

„Máš šťastie, Aram. Tvoj otec... Fakt máš veľké šťastie,“ vzdychal Zachar.

„Cigaretu?“ Aram vyklopil priehradku a z pedantne uložených cigariet zavanula vôňa kvalitného tabaku.

„Fíha, skvelé! Dík.“ Zachar si jednu vzal. Pripálil ju malým strieborným zapaľovačom z tej istej priehradky.

Aram spustil okienko na strane spolujazdca. „Môžeš sa trochu vykloniť a fúkať to von?“ požiadal.

„Jasnačka. Fúú. Skvelé!“

„Perfektné,“ súhlasil Aram. Zo závesu pod bundou vybral zbraň, odistil a strelil spolujazdca do hlavy. Väčšina krvi vystrekla cez spustené okno von, len málo sa jej zachytilo na kožou potiahnutom interiéri auta.

„Ešte nejaké superlatívy o mojom otcovi?“ prehodil k Zacharovmu nehybnému telu. Vytiahol okienko. Hlava mŕtveho skĺzla bokom, akoby spal. Cigareta mu vypadla spomedzi prstov na chrómovaný koberček, ešte chvíľu tlela, dohasínala.

„Vyznania lásky? Nič? Skvelé.“

Dupol na plyn. Štvrť poznal dobre, vedel, kde a ako sa poľahky zbaviť tela, nemusel nad tým príliš dumať. Nechal sa viesť inštinktom.

V neďalekej záhradkárskej oblasti si vyhliadol jednu z opustených chatiek. Stála bokom od ostatných, osamelá a mĺkva, zdalo sa, že ju majiteľ príliš nevyužíva. Zanedbaný pozemok bol zarastený kriakmi a vysokou trávou, divoko rozkošatené stromy čas zohýbal do podivných tvarov.

Aram vykopol dvere. Overil si, že prízemný domček je prázdny. Vrátil sa po telo, prehľadal ho, vzal mu doklady aj mobil, vtiahol ho do chatky a podpálil benzínom z kanistra. Kým oheň stihol napáchať väčšie škody na mŕtvole a na majetku, sedel v aute a po zničenej starej asfaltke sa vliekol naspäť do mesta.

Najprv ho čaká rozhovor s neznámou ženou. Premýšľal, čo jej povie, aby ho vpustila do bytu.

„Pani Drobná? Ivana Drobná? Našiel som doklady a mobil vášho priateľa,“ odkašľal si, upravil tón. Opakoval vetu stále dookola, menil naliehavosť v hlase, premýšľal, akým dojmom bude pôsobiť, keď ju vysloví v prázdnej chodbe pred zamknutými dvermi neznámy muž.

Chvíľu to potrvá. Z priehradky pod prístrojovou doskou vytiahol dýku v koženom puzdre. Nepotreboval skúšať jej ostrie, nepotreboval ho ani vidieť. Zbraň sa na nič netvárila.

Hnusný deň, hnusný život!

Do GPS zadal adresu – Jakabova 23.

←←←

Aram Vister sedel v aute zaparkovanom v dostatočnej vzdialenosti od Mestského úradu v Ružinove, kde sídlila aj matrika. Lakťom sa opieral o spustené okienko, cez ktoré vypúšťal dym z cigarety. Bolo pod mrakom. Prestalo mrholiť, a tak vysoké plamene šľahajúce z okien škaredej ošarpanej budovy, postavenej ešte v časoch socializmu, hasilo len chabé úsilie niekoľkých privolaných hasičov. Oheň sa prepálil až na strechu a tam sa rozhorel s novou silou.

V okolí požiaru postávalo a diskutovalo množstvo ľudí. Zavadzali hasičom, záchranárom aj policajtom, pýtali sa ich, čo sa stalo a vytvárali hlúčiky dobre informovaných susedovokolo televíznych štábov. Takýto požiar štvrť ešte nezažila. Zajtra o ňom budú čítať v novinách a možno sa ocitnú aj v hlavných správach.

Myslím, bratku, že toto by mohlo stačiť.

Tínedžeri si robili selfie, niektorí požiar nahrávali, ďalší ho komentovali alebo parodovali hasičov, akurát v rukách držali vlastné hadice. Policajti ich rozháňali kopancami a obuškami, ale detváky si z nich ťažkú hlavu nerobili a vracali sa naspäť z inej strany. So štátnou budovou nemal súcit nikto, naopak. Ľudia využili netradičné divadlo len na to, aby sa pri ňom zišli, poklebetili si, pokrútili hlavami a zaspomínali na staré dobré časy.

Od horiacej budovy videl Aram utekať siluety vypasených potkanov. Mihali sa jeden cez druhého, skackali a desili chodcov. Jeden pribehol dokonca až k jeho autu a postavil sa mu do cesty. Uprene ho sledoval drobnými lesklými očkami. Aram hodil ohorok na zem a rýchlo vytiahol okienko. Naštartoval. Potkan vyskočil na kapotu, nožičkami hrabal po plechu, blížil sa k čelnému oknu. Nezmietli ho ani zapnuté stierače. Vyceril zuby, zapišťal. Potom odhryzol ľavý stierač a zmizol s trofejou v kroví pred bytovkou.

Aram zanadával, ale za lúpežníkom nevybehol. Vedel, že by to bolo zbytočné. Úzkymi uličkami sídliska obišiel upchatý úsek hlavnej cesty, na ktorej policajné hliadky riadili dopravu a vyrazil do centra mesta.

←←←

Zaparkoval na vyhradenom mieste vedľa parkoviska pre zákazníkov a bočným vchodom z úzkej uličky vošiel do stripklubu Prodigy. Svetelné reklamy, neóny a plagáty lákali okoloidúcich na pekné dievčatá, kvalitné drinky a príjemné posedenie.

„Prišiel som o stierač, daj to do poriadku,“ prikázal Aram jednému z ochrankárov. Mládenec vzal kľúče od BMW a vytratil sa.

„Nejaký problém, šéfe?“ spýtal sa druhý ochrankár, v saku a kravate pôsobil skôr ako hráč pokru než ako majster Slovenska v kickboxe.

„Nič, čo by som nezvládol. Ako to ide v bare?“

„Všetko v poriadku. Berenika a Maxim sú za pultom, naše go-go odtancovali tri čísla. Tá nová, Vanda, je odvážna. Pekne to roztočila. Mala veľký úspech.“

„Neokukané telo vždy zaberie.“

„Dodávka s nápojmi je vyložená aj s doplnkovým sortimentom.“

„Výborne. A dídžej?

„Stojí za mixom a šliape ako hodinky.“

„Konečne prišiel včas. Čo hore? Máme dnes špeciálnych hostí?“

„Jedného poslanca a sudcu – päťka a dvanástka. Inak bežná klientela. Turisti, dvaja zbohatlíci, čo prišli osláviť úspešný biznis a partia ítečkárov po výplate. Trochu sa odviažu a hneď odkvicnú. Nebude s nimi veľa práce. Berenika im stihla predať niečo na povzbudenie a dve fľaše šampusu.“

„Nech mi do lóže donesie fľašu vodky a šunkový sendvič. A Gabriel, najmenej hodinu nechcem počuť o žiadnom probléme. Kto ma vyruší, ten si to odserie,“ dodal Aram rázne. Nečakajúc na odpoveď, zamieril na poschodie.

„Dám pozor!“ zakričal za ním ochrankár.

Aram prešiel okolo vysvieteného barového pultu. Keď sa jeho oči stretli s pohľadom barmanky, mierne kývol na pozdrav. Jej tvár však zostala bezo zmeny. Ďalej sa venovala hosťom, pripravovala miešané drinky, leštila dosku pultu, poháre a čapovala pivo. Zvŕtala sa v rýchlom tempe, občas si vymenila miesto s kolegom barmanom, niekedy s ním prehodila slovko-dve, ale inak bolo vidieť, že svojej práci rozumie a mnohé úkony vykonáva automaticky. Pohyby jej rúk boli zvláštne jemné a elegantné, zladené s pohybom pliec a bokov. Rozdávala nápoje a úsmevy, no držala si odstup. Vtipkovala so zákazníkmi, ale neflirtovala s nimi.

Berenika sa v ľuďoch vyznala. Zo správania a intonácie vyťahovala základnú povahu ich problémov, rýchlo si ich zaradila a citlivo striehla, či a ako sa prejavia. Niekedy inštinktívne, inokedy zámerne sa na ňu obracali. Mali dojem, že malej krehkej žienke môžu zveriť svoje starosti, vyliať si srdce, vyžalovať sa. Pozorne ich počúvala. Napokon, aj zato sú barmani platení.

Krátke medené vlasy jej neposlušne poletovali okolo tváre, jemnú bradu zvýrazňovala jamka. Hnedé oči s jasným modrým prstencom vyvádzali ľudí z miery. Heterochromiu zdedila po otcovi. Po matke zasa magické nadanie.

Berenika počúvala, premýšľala a radila. A zároveň nasávala energiu z nešťastia a depresií svojich zákazníkov. Niekomu podala alkohol, iný chcel čosi tvrdšie, ale boli aj takí, ktorí si v pohári spolu s drinkom odniesli kliatbu peknej strigy. Či dobrú alebo zlú, záviselo od okolností.

„Je tu šéf,“ prišiel jej oznámiť ochrankár.

„Všimla som si.“

„Máš mu hore priniesť Absolutku a sendvič. So šunkou. Je akýsi rozhodený.“

„Fajn, dám si bacha. Skočíme potom na schody? Kým nepríde hlavný nápor. Potom už nebudem stíhať.“

„Dobre. Počkám na teba,“ súhlasil Gabriel.

Z mraziaku vytiahla pohár vytvarovaný z ľadu a spolu so sendvičom a fľašou vychladenej vodky ho vyniesla do jednej z lóží, z ktorých bol skvelý výhľad na tanečné mólo, hostí aj na bar. Bohatá klientela si tu dávala schôdzky s obchodnými partnermi. Často končili divokou pitkou so súkromným striptízom a občas aj skupinovým sexom.

Privrela za sebou dvere.

„Vodka a sendvič. Prinesiem ešte niečo?“

„Sadni si. Len na chvíľu, nezdržím ťa dlho.“

Videla, že Aram má niečo na srdci, ale pôjde to z neho ťažko. Uprene sledoval vystúpenie – Laola v tenučkých tangách s námorníckou čiapkou pomaly končila výstup – vôbec ho nevnímal. Ženská nahota, vyzývavé pohyby, zvodné dotyky – videla, že nič z toho v ňom nevyvolávalo túžbu po erotike. Posadila sa teda na okraj kresla a čakala.

„Potrebujem sa stretnúť so Severínom. Čo najskôr,“ povedal po chvíli váhania.

„Niečo vážne?“

„Áno.“

„Je priskoro, ale... súvisí to nejako s démonom? Dobíja sa k tebe?“ vyzvedala Berenika.

„Nie. Ide skôr o rodinnú záležitosť. Mal by o nej vedieť.“

„Dobre. Zariadim to,“ oznámila a vstala, aby po špičkách odišla z miestnosti. Vo dverách ju zastihla ďalšia prosba. Skôr požiadavka: „Ale, keď už si to nadhodila, nebude od veciposilniť moju ochranu.“ Odvrátil zrak z pódia a pohľadom šmátral po jej tele. Takmer akoby cítila jeho ruky. „Dnes večer, až skončíš, príď za mnou.“

„Budem unavená.“

„To mi nevadí,“ odbil ju stroho. „Hlavne, že to zastaví jeho šepot.“

Prehltla trpké slová, čo sa jej drali na jazyk a zavrela dvere. Pomyslenie na sex o štvrtej ráno ju naplnil akurát tak mrzutosťou. Momentálne túžbu necítila a dosť pochybovala, že ju zo seba vykreše. Čakala ju práca, ožratí zákazníci, ich trápne nešikovné komplimenty a oplzlé vtipy. Rýchlovka v šéfovom byte len završovala výpočet jej dnešných povinností.

Prázdnu tácku vyložila na bar a spod pultu vzala malú taštičku.

„Idem s Gabrielom na schody,“ povedala kolegovi za barom.

„Osem minút, Nika!“

„Díkes!“

Rýchlym krokom sa pretlačila pomedzi stolíky do chodbičky, z ktorej vybiehali dvere do kancelárií a ktorá sa končila servisným východom. Tadiaľto zásobovali bar, preto tu večer, keď už muselo byť všetko na svojom mieste, nebolo nikoho. Maximálne tadiaľ ráno vynesú odpadky, ale dovtedy tu bude pokoj.

Gabriel ju zbadal vychádzať zo sály a pridal sa k nej.

„V pohode?“ opýtal sa.

„Ale áno.“

Vonku sa obaja posadili na schody. Gabriel si zapálil cigaretu a Berenika z taštičky opatrne vytiahla fajku s reliéfom lebky. Vyklepala ju, vyčistila, naplnila čerstvým tabakom z balíčka a zapálila ho špeciálnou zápalkou. Ich rituálny tabakový obrad sa mohol začať.

Obaja mlčali.

Vždy si podstatné veci povedali vo vnútri, vonku zachovávali ticho. Každý so svojimi myšlienkami, pocitmi, slasťami aj strasťami – všetko akoby spolu s dymom pomaly unikalo do tmy. Vôňa tabaku sa okolo nich ešte chvíľu vznášala, lúčila sa s nimi. Postupne ju pohlcoval smog a bežný smrad špinavej uličky.

Berenika bafkala. Vypúšťala obláčiky, niekedy aj kolieska a Gabriel sa tomu prizeral. V duchu ju nazýval – dáma s fajkou – tak si pre seba pomenoval celý výjav na schodíkoch, ako maliar dokončený obraz. Svetlo žltej lampy nad dverami dodávalo jeho dáme melancholický tón, obklopovali ju tiene a ticho zvýrazňovalo jej tajomnosť. Odmietal ju pomenovať. Meno by ju postavilo na jednu úroveň s ostatnými ženami a to by ho zranilo.

Dáma uhasila fajku, odložila ju a s povzdychom sa postavila. Počkala, kým jej otvorí dvere a vošla do chodbičky.

„Ďakujem,“ povedala.

„Potešenie bolo na mojej strane.“ Vrátil sa k hlavným dverám, k bežnej práci, k povinnostiam strážcu. Ale zajtra, ak jej do toho nič nepríde, ho možno opäť zavolá.

Berenika skočila za pult ako do rozbehnutého vlaku. Práca ju strhla a len málokedy jej dala vydýchnuť. Hostia sa striedali, čašníčky s nahým poprsím roznášali objednávky, diskdžokej nasadil rýchle tempo a pridával. Do mikrofónu vykrikoval mená dievčat, komentoval ich výstupy a povzbudzoval obecenstvo k potlesku. Po polnoci bola zábava v plnom prúde.

Na stoličku si rovno oproti nej sadol veľmi pekný vyzývavý mladík. Starostlivo pristrihnutá elegantná briadka zvýrazňovala jeho plné pery, tmavé obočie sa trpiteľsky mračilo nad čiernymi očami. Sedel len tak ledabolo na pol zadku, s jednou nohou na zemi. Takmer sa na ňu ani nepozrel a objednal si pivo s absintom.

Načapovala dvanástku, naliala poldecák a opatrne ho spustila do krígľa. Čakala, kým neklesne na dno. Nápoje sa nezmiešali, poldecák sa v pive pekne zelenal. Prisunula mu ho bližšie.

„Nech padne na úžitok. Prosím – pivko ako slnko, absint ako tráva.“

„Slnko už roky nikto nevidel a tráva je špinavá a spálená kyslým dažďom. Ale fakt dík. Aspoň tu je všetko ako vždy,“ hundroš pozdvihol pohár a poriadne si z neho odpil. Pivo zmenilo farbu. Jej snahu o dokonalý výtvor neocenil.

„Ešte si len prišiel a už frfleš. Uleteli ti včely?“ spýtala sa Berenika.

„Robil som garde na dobročinnom večierku. Vnútili mi päť nových vizitiek!“

„No a? Bavil si sa,“ skonštatovala.

„Bavil? Pche! Samé ženské na úrovni, drahé šaty a šperky, falošné úsmevy a tie pohľady... Takmer som videl, ako sa im pretáčajú zreničky a naskakujú horibilné sumy za outfit, kaderníka, stylistu a čo ja viem, čo ešte. Prišli si vyčistiť svedomie darom chorým a sirotám, decentne ignorujúc fakt, že za ich biedu môžu ich manželia. Jednou rukou im vezmú strechu nad hlavou a druhou im dajú lístok na obed.“

„Aspoň niečo im dajú.“

„Keby im všetci dali radšej pokoj. A mne tiež.“ Opäť si chlipol.

„Bola čo i len trochu pekná, tá tvoja zákazníčka?“

„Pekná.“

„No vidíš, konečne voľačo pozitívne.“

„Ale už päťdesiat rokov! Desať plastík, nový nos, prsia, lipo, implantované vlasy, mihalnice a extrahovaný mozog!“

„Nemôže byť každý zachovalý, prirodzene udržiavaný upír ako ty.“

„Povedz mi, Berenika, čo je zlé na normálnom starnutí? Kam sa podela ľudská krása? A krása duše? Láskavosť, dobrota? Ženy mali výchovu a šarm. Dôstojnosť. Úctu...“

„Čo chceš počuť? Emancipácia. Rovnoprávnosť.“

„Všetko sú to štetky. Nadržané maniačky! Slizké stareny...“

„Máš stopäťdesiat a ony sú stareny? Uvedom si, čo hovoríš. Tiež spávaš s mladšími.“

„Lebo všetky sú mladšie! Nerozumieš?! Vôbec nikto ma nechápe. Nie je tu nik z mojej doby, s nikým sa neporozprávam o minulosti, o ženách, aké boli, o všetkom tom malom a nepodstatnom, o čom si ľudia len tak trkocú, keď im je spolu dobre a už vôbec s nikým sa nemôžem baviť o vášni.“

„Hmm? Nechápem. Pozri sa okolo, vášní tu máš dosť.“

„Tamto je nič, žiadne kúzlo,“ fľochol na mólo. „Odhalený členok dnes nič neznamená. Rumenec na tvári či spustené ramienko... milión vecí je inak. Všetko je také nízke, odporné a rýchle. Hnus.“

„Ak máš zasa tie svoje depresie, mám nejaké tabletky, čo ti zdvihnú náladu aj libido.“

„O čom tu celý čas hovorím?! O rýchlej ceste ku všetkému! O strate záujmu o podstatu vecí. Ja si vylievam dušu, potrebujem pochopenie a ty mi núkaš tabletky.“

„Biznis je biznis, musím ich niekomu predať. A nemám čas robiť bútľavú vŕbu, prišiel si v nevhodnú chvíľu.“

„Vrelá vďaka za vypočutie. Svoje som si teda povedal, môžem ísť. Daj mi ešte jeden šampus. Budem na izbe, keby niečo.“

„Čakáš návštevu?“

„Asi tak tri, ak ma pamäť neklame,“ zastonal.

„Fíha! Zničíš sa.“

„Nevieš, že upír je posadnutý sexom? My môžeme vždy.“

Zdvihla jedno obočie. „To vážne?“

„Môžeme, ale načo by som to robil? Nie som stroj na gombík on-off. Mám svoje city, preboha! Lenže ony na ne zvysoka dlabú a chcú len jedno – sex, sex, a tvrdý sex.“

Pokrčila plecami. „Ak by si niečo potreboval, stačí zavolať, prinesiem ti to až na izbu. A trochu sa usmej, pristane ti to. Zamračený na ne nezapôsobíš, Leo.“

„Teraz som Leonidas,“ prešiel si rukou po tele, malíčkom akoby náhodou rozopol posledný gombík košele, odhalil vypracované brušné svalstvo a dlaňou si zašiel do nohavíc. Celé to malo pôsobiť zvodne a eroticky, ale Bereniku upírov šarm minul oblúkom.

„Tak chceš to Éčko, ó, Veľký Leonidas?“ uškrnula sa.

Leo vystruhol grimasu a prestal afektovať „Daj mi ich päť, musím si trochu vylepšiť náladu. Príde za mnou vysoká platinová blondína, tak tridsaťosem plus mínus tri roky. Pošli ju rovno hore. Keď to preženie s alkoholom, má problém urobiť sa, tak jej nič nenalievaj, prosím. Potom mám dohodnuté stretnutie s rockovou speváčkou a jej družkou, len rýchlovka.“

„Načo potrebujú lesbičky tvoju pomoc?“

„Im nejde o náradie, tie si vystačia. Ale rady to robia pred divákom a potrebujú trochu povzbudiť.“ Hodil do seba zvyšok piva s absintom.

„A na to si kupujú teba? Každý muž v bare by im za niečo také dokonca zaplatil.“

„No moment! Ja ich nechcem ošukať. Som len divák a obdivovateľ, žiadna chlipnosť v tom nie je. Ide o hru. So mnou sú v bezpečí a nemusia ma od seba odháňať, lebo na ne ani nesiahnem. Pokiaľ ma nevyzvú, pravda.“

„Veľa šťastia, Leonidas,“ povzbudzujúco sa na neho usmiala. Do dlane mu vložila balíček s tabletkami a podala fľašu šumivého vína s dvoma vyleštenými pohármi. Zamyslene sledovala, ako so zvesenou hlavou odchádza smerom k izbe, ktorú si na tento večer prenajal. Ignoroval sporo odetú tanečnicu, ľahostajne míňal obsluhu a návštevníkov mal v paži, dokonca sa neohradil, ani keď ho jeden z nich drgol do ramena, až mu z ruky takmer vypadli poháre. Šiel pomaly. Odďaľoval chvíľu, keď bude musieť vstúpiť do dverí a stať sa definitívne zvodným a šarmantným Leonidasom.

Som unavený. Skurvene zničený, na smrť unavený a nikto ma nemá rád.

Berenika pokrútila hlavou. Upíra vysávať nemohla, de fakto bol mŕtvy, navyše tento v nej vzbudzoval skôr nepochopenie a úžas, než chuť ublížiť mu.

Kolega za barom sa jej opýtal: „Zasa pindal?“

„Áno.“

„Nepochopím, prečo robí spoločníka, keď ho to nebaví.“

„Možno to bol pre neho voľakedy najľahší prístup k peniazom, ale dnes? Potrebuje zmeniť prácu, inak skončí zle.“

„Vyhorený gigolo je ako frigidná ženská. Natoč dve veľké na šestku a pusti ho z hlavy. Práca nepočká.“

„Máš pravdu. Idem sa na to vycikať.“

„Bež! Ale najskôr načapuj tie pivá.“

„Už to tečie.“

Nechala Maxima za barom a vybrala sa na dámske toalety. Vo vnútri boli len dve ženy. Počkala, kým jedna z nich odíde, potom zvonka vyvesila oznam o technickej prestávke a zvnútra zamkla. Druhá žena, nižšia slečna v minisukni s výrazným mejkapom, si umývala ruky, keď k nej podišla, otočila ju a priložila jej dlane na obe uši. Priblížila sa k nej na dotyk nosa, dvojfarebnými zreničkami ju ulovila a vpila sa do nej.

Toaletu pohltilo olovnaté šero. Svetlá pohasli, zrkadlá, dovtedy žiariace čistotou, prestali odrážať realitu, zmatneli. Vzduch naplnil hnilobný zápach z kanálov a tichý nezrozumiteľný šramot v úzadí klamal zmysly. Dievča nestihlo ani vykríknuť. Bolo v pasci.

Šepkajúc, Berenika zreteľne vyslovovala každú slabiku: „Odídeš. Vonku ukradneš mobil a zavoláš z neho na toto číslo.“ Vsunula jej do ruky lístoček. „Oznámiš, že v bare Prodigy si videla osobu hľadanú pre vraždu. Keď sa opýtajú, kto volá, povieš „malá domov“ a zavesíš. Rozumela si?“

„Áno.“

„Mobil hodíš do smetiaka, lístoček zješ a pôjdeš domov. Na všetko zabudneš a nebudeš si pamätať ani mňa, ani tento bar, ani toaletu. Niekde si bola, veľa si vypila a možno ti čosi podstrčili do pohára. Máš rozmazané spomienky, ale inak si v poriadku.“

„V poriadku,“ omámene zopakovala dievčina posledné slová.

Berenika ju pobozkala na pery, vdýchla do nej kliatbu.

„Ak niečo pokazíš, do troch hodín zomrieš v krutých bolestiach. Inak si voľná. Môžeš ísť.“

Odomkla dvere a vypustila dievča von. Potrebovalo na vzduch, dusilo sa. V tvári bolo celé červené.

Berenika sa pred zrkadlom starostlivo upravila, z kútika úst si zotrela kúsok cudzieho oranžového rúžu. Náušnicu, ktorú dievčaťu strhla z ucha, si vložila do podprsenky. Bola to poistka pre prípad, že by ju ešte niekedy chcela využiť. Prehrabla si medené vlasy. Technická prestávka skončila.

←←←

O druhej ráno sa chodbou na druhom poschodí rozľahol krik.

Ženské hysterické jačanie trhalo ušné bubienky, odrážalo sa od stien, dokonca rozkývalo kryštáliky nádherného lustra z českého skla. Obraz troch konkubín zvádzajúcich čierneho otroka spadol na zem a z fikusu vzlietol nočný motýľ.

Ziapanie preniklo až k Aramovi a vytrhlo ho z trúchlivých spomienok na rodinu. Spolu s dvoma ochrankármi dobehol k miestu nešťastia, aby zistil, čo sa stalo.

„Je mŕtvy! On je mŕtvy! Mŕtvy!“ vrieskala jedna z kňažiek lásky, zahalená len v priesvitnom župančeku. Pár polonahých dievčat ju držalo a utešovalo, lenže aj im z očí liezol strach.

Aram vošiel do izby, na ktorú vydesená ukazovala prstom. Neprestávala lamentovať, jeden z mužov ju radšej odviedol preč. Ktosi jej podal pohár s vodkou. Kopla ju do seba na ex a požiadala o ďalšiu.

„Skurvený hajzel vymetený!“ zanadával Aram, keď uvidel obesenca. Už netrhal údmi a nechrčal, len tak visel na špagáte a z úst mu trčal spuchnutý jazyk. Oči mal vypučené od námahy, zreničky ako špendlíky a beľmo zmenilo farbu dočervena.

„Daj mi nôž,“ prikázal a natiahol ruku.

Gabriel z kanady vytiahol dýku a podal mu ju. Pridržal telo, aby nespadlo, ale Aram na neho zazrel a odstrčil ho bokom.

„Čo sa s ním maznáš?! Hádam ho ešte nebudeš ľutovať, kokota jedného!“ odrezal samovraha.

Telo žuchlo dolu ako vrece zemiakov, oči modlikali o nádych, ale kým Gabriel neuvoľnil slučku, upír sa nedokázal hýbať. Potom sa Leo sípavo nadýchol.

Aram vytiahol pištoľ, vzal saténový vankúš, priložil ho Leovi na tvár a dvakrát vystrelil.

„Zhasni a neotravuj!“ povedal mŕtvemu upírovi už zbytočne.

Telom myklo, potom sa uvoľnilo a zostalo ležať.

„Sprac ho dole do mrazáku, aspoň dva dni o ňom nechcem ani počuť! Potom ho môžeš vybrať. Keď sa preberie, nadopuj ho liekmi, strč niekam na kliniku a nech sa nevracia, kým nebude ako-tak v poriadku. To jeho fňukanie mi už poriadne lezie na nervy!“

„Dievčatá ho videli. Budú reči.“

„Povieš im, že žije, že som ho stihol odrezať, ale musí ísť na liečenie, nejaký čas bude preč. Zažeň ich na izby a pošli im zákazníkov. Pri práci zabudnú na taľafatky. Ja ho zatiaľ do niečoho zabalím. Až ich vybavíš, vráť sa. Zadným schodiskom ho znes dolu do pivnice.“

„Jasné, šéfe.“

Gabriel odišiel upokojiť situáciu na chodbe.

„Retardovaný smrad! Prečo si sa obesil práve u mňa!“ kopol do tuhého tela. Z postele vzal plachtu a upíra do nej zabalil. Potom sa posadil na kraj postele, zapálil si cigaretu, lakte zaprel o kolená a čakal.

Premýšľal, prečo to s jeho životom ide dolu kopcom a kedy sa ten pád zastaví. Každý deň musí riešiť nejaký problém, každý deň je len sledom povinností a vecí, ktoré tešia niekoho iného. Kedy príde čas na to, aby si vydýchol a bol obyčajne šťastný? Pomyslel na barmanku. Páčila sa mu, chcel ju a získal, čo chcel. Lenže nie tak, ako by chcel. Cítil, že si Berenika od neho úmyselne drží odstup. Síce ho poslúchne, keď ju požiada, ale v podstate len plní službu, ktorou sa zaviazala jeho bratovi. Hoci s ním spáva, nemá ho rada.

Bohvie, odkiaľ ju Severín vytiahol a na čo ju zlákal, aby mi pomohla. Aspoň, že je tá striga mladá a pekná. Inak by to bolo, bratku, fakt neznesiteľné.

Nechcel si to priznať, ale mrzelo ho, že s ním Berenika spáva z povinnosti. Brala to ako liečbu chorého postihnutého kamaráta, možno trochu aj ako súboj s neúnavným protivníkom, lebo démon bol pre ňu veľkou výzvou. Merala si s ním sily a zatiaľ vyhrávala, lenže bojovým poľom bol on, jeho telo, myseľ a príčetnosť. A tie sa pomaly vyčerpávali. Vedel, že s tým musí niečo urobiť. Lenže dovtedy ju potrebuje, potrebuje jej telo aj mágiu, ktorou ho udržiava pri sile.

Vytiahol si ľavý rukáv košele. Znamenie démona – odtlačok jeho zubov, ktorý získal po narodení – ho svrbel. Zahojená jazva dokonale kopírovala chrup netvora, za tie roky dosť narástla. Dlhé očné zuby prepichli sval, potrhali mäso a hoci si na to nepamätal, pri pohľade na jazvu ho vždy zamrazilo.

Predstavil si seba ako novorodenca v otcovom náručí, ktorý namiesto toho, aby syna chránil, odovzdáva ho temnote. Matka, s čerstvo rozrezaným bruchom, sa mŕtvymi očami díva na dieťa, jej duša možno kričí a prosí o pomoc, ale modlitby nikto nepočúva a démon zmluvu s otcom pečatí svojím znamením.

Prvorodený syn! Najvyššia obeť.

Zaťal zuby a uhasil na znamení cigaretu. „Fuck you, démon, fuck you, daddy!“ opakoval dookola, kým nezacítil intenzívnu bolesť. Potom vyšiel z izby, zbehol do baru a nechal si namiešať Devil´s death.

←←←

„Šéfe, je tu Severín Zych. Prišiel oficiálne, ako kapitán. Vedie policajnú jednotku, chcú prehľadať podnik. Má povolenie,“ oznámil Aramovi ochrankár.

„Pusť ho dnu. Počkám pri bare.“

„Poviem mu to.“

Aram sa mračil, ale srdce mu poskočilo radosťou. Bol spokojný. Berenike sa rýchlo podarilo privolať Seviho. Najradšej by s ním zaliezol niekam na chatu. Mali by od všetkého pokoj, spolu by popíjali vodku, otvorene by sa rozprávali o rodine, o minulosti a plánovali by ďalší úder voči otcovi.

„Pán Vister.“ Ahoj, braček, máš sa?

„Kapitán.“ Rád ťa opäť vidím.

„Nebude vám prekážať, ak sa tu moji chlapci trochu porozhliadnu?“ Chcel si sa porozprávať, prišiel som.

„V pohode, môžu. Ale bar nech obídu. Áno?“ Mám tam nejaký tovar.

„Okej, aj tak ideme hlavne po hosťoch. Mali sme hlásenú hľadanú osobu, tak isto chápete, že hoci je váš otec kamarát s náčelníkom polície, niečím vás otravovať musíme. Služba verejnosti. Sme pod tlakom. Najmä môj nadriadený.“ Ak ide o otca, buď opatrný, inak si ma pozvú na pohovor.

„Že pozdravujem náčelníka. Ako sa má jeho dcérenka?“ Užíva si za moje peniaze dobre?

„Tretiačka na práve.“ Až doštuduje, pridá sa k ockovým právnikom.

„Tuší, kto jej platí školu?“ Stojí ma pekné peniaze.

„Vy platíte, ja platím, všetci za niečo platíme. Chcete mať podnik v cajku? Žiaden problém s hygienou, s daňovákmi? So zákonom?“ Kariérni výpalníci ti všetko zariadia.

„Hmm.“ Skurvení kariérni výpalníci!

„Aké šťastie, že dnes sa platí aj za takéto služby, však áno?“ Chceš mať svätý pokoj? Kúp si ho!

„Za ničnerobenie!“ Takým pánom slúžiš, braček!

„A pohľad bokom.“ Trocha úcty, chlape, vďaka mne si na slobode. Môžem ti ju pekne osladiť! „No, času ste mali dosť, ideme dnu.“ Zábava skončila.

„Päťku a dvanástku vynechajte. Sú tam s dievčatami dvaja z elity mesta. Robili by problémy.“

„Toto je správny prístup, pán Vister! Príkladná spolupráca s políciou. Ešte sa uvidíme. Tak zatiaľ,“ pochválil ho kapitán a odišiel za mixážny pult k diskdžokejovi. Ukázal mu odznak, prevzal mikrofón a zvučným príjemným hlasom spustil: „Toto je policajná akcia, vážení, neklaďte odpor a na vyzvanie predložte doklady! Spolupracujte a po prehliadke môžete pokračovať v zábave.“

Všetky svetlá sa rozsvietili, hudba stíchla. Ľudia, oslepení prudkou zmenou, najprv znehybneli, ale potom sa snažili rozpŕchnuť všetkými smermi. Policajti však zablokovali východy a systematicky fotili a legitimovali všetkých návštevníkov bez rozdielu.

„Ten poliš je sexi. Dala by som si povedať,“ povedalo jedno z dievčat, ktoré práve prišlo o klienta, Berenike. „Jeden Tonic.“

„Si tu nová?“

„Áno. Včera prvýkrát. Som Vanda.“

„Jasné. Berenika. Ale dievčatá mi hovoria Nika. A ten, o kom hovoríš, je u nás pečený, varený. Najmä u dievčat. Tak raz-dvakrát za mesiac si k nám príde vyhodiť z kopýtka. Dievčatá sa predháňajú, ktorú si vyberie a šéf mu to toleruje. Na účet podniku, samozrejme.“
„Ách! To je on?!“

„No, áno. Šéfov kontakt na zákon. Aj dievčatám občas pomôže, ak ho poprosia. Veď vieš, zákon raz dobehne každého, je dobré mať známosti. A on je vcelku fajn. Na policajta.“

„Má partnerku?“

„Je to slobodný strelec. Zásadne nezáväzne. Na čo ty hneď nemyslíš! Zleť na zem, dievča, lebo si rozbiješ hlavu. Takým, ako ty, sa partnerstvo neponúka.“

„Nechcem byť manželkou. Ale platená stála milenka je niečo iné.“

Berenika sa lepšie prizrela dievčine. Mala pekné väčšie prsia, hladká opálená pokožka prosila o pohladenie, jemná tvárička s drobným nosom a veľkými modrými očami, ktoré ešte stále pôsobili detsky a naivne. Svetlé, vyžehlené vlasy siahali až po pás. Berenika zhodnotila, že výraz hrdinskej srnky ju predurčuje do úlohy ideálnej obete. A dievča si o to vyslovene koleduje.

„S ním si nezačínaj. Nemysli si, že keď je policajt, bude z tvojich slzičiek na mäkko. Je zvyknutý vídať bolesť a strach.“ Krúžia okolo neho dve nočné mory – démon a otec. A tie, moja, tie by si stretnúť nechcela.

„Nerozumieš chlapom, si len barmanka. Nerobíš s nimi hore na izbe. Vždy som si ich vedela omotať okolo prsta.“

„A koľkí ti na tom prste zostali? Ak ti môžem radiť, vyberaj si priemerných a starších. Mladí krásavci bývajú najhorší, hlavne, keď sú bohatí.“

„Pche!“ Krava! Veď ja jej ukážem! Otočila sa s pohárom v ruke a vlniac bokmi zamierila ku kapitánovi.

Rozprával sa s majiteľom baru. Podchvíľou k nemu prichádzali niekoľkí policajti zo zásahovej jednotky, aby mu priebežne hlásili, čo objavili a v akom štádiu je prehliadka podniku.

„Zdravím, kapitán.“

Udivene sa na ňu pozrel, ale neodohnal ju. To ju povzbudilo.

„Slečna...?“

„Vanda Javorská. Ale pre vás len Vanda.“

„Máte niečo na srdci? Chcete mi niečo ohlásiť?“

Hľadiac na kapitána, vôbec si nevšimla, že Aram Vister je z jej správania znechutený. Prerušila ich rozhovor, lezie, kam nemá a navyše, kváka hlúposti.

„Nie, nie, žiaden problém. Všetko je tu skvelé. Viete, som nová, chcela som sa zoznámiť. Bývam hore. Na osmičke. Vanda. Keby ste čokoľvek...“

„Slečna. Toto je policajná záležitosť, nie zoznamka.“

„Ale počula som... dievčatá mi vraveli, že vy ste... chcela som byť len milá. Možno neskôr, kapitán.“

„Ak vás preverili, choďte na izbu a do skončenia akcie zostaňte tam. Je to pre vaše dobro,“ poradil Severín zmätenému dievčaťu.

„Áno. Iste. Prepáčte.“ So slzami na krajíčku a s hanbou v tvári odcupitala z dohľadu. Na izbe sa hodila na posteľ a zavzlykala. Cítila sa mizerne. Konečne vo veľkom meste, konečne šanca ukázať, čo vie, a takto to pokazí. Hlúpa hus! Mala voliť iné slová. Byť zvláštna, nie vyzývavá.

Túžila byť pre mužov jedinečná, chcela, aby jej padali k nohám, milovali ju a obdivovali. Lenže nevedela, ako to dosiahnuť.

Áno, cítila sa výnimočne, ale len kým sa do nej nevystriekali. Potom ich už nezaujímala. Ľahostajne odchádzali, občas sa niektorý zdržal dlhšie, no nie kvôli jej blahu. Konečne si pripustila, že niečo robí nesprávne. Túžila nájsť muža, čo ju vyzdvihne z bahna a postaví vedľa seba, chcelo to však iný prístup. Nesmie byť ako každá druhá.

Utrela si slzy a so vztýčenou hlavou sa posadila na taburetku pred zrkadlom. Upravila si mejkap, vlasy, pozdvihla prsia.

„Si nádherná, bejby. A odhodlaná. Nebudeš sedieť v kúte. Musíš byť tvrdá. Urobíš hocičo! Všetko! A až vystúpiš na vrchol, už si nikto nedovolí ponižovať ťa!“

Hodila do seba niečo na povzbudenie nálady, niečo pre radosť zo života a niečo na túžbu po láske. Srdce sa jej rozbúchalo, útrobami sa liala slasť. Oči žiarili nespútaným ohňom. Lono akoby ožilo, bolo hladné, pažravé a nenásytné. Potrebovalo utíšiť ten spaľujúci až bolestivý pocit prázdnoty. „Ách!“ Bola vlhká a nadržaná. Potrebovala chlapa. Dnes rozhodne kohosi dostane! A bude neuveriteľná!

Po chvíli váhania zo zásuvky vybrala škrtidlo, rafinovane zakončené silikónovým penisom. Omotala si šnúru okolo krku, ľahla si na posteľ a jeden koniec si vsunula do vagíny. Druhým ovládala prívod kyslíka do mozgu. Čím hlbšie pomôcku zasúvala, tým väčší tlak na krku cítila. Privrela viečka. Teraz si mohla predstavovať kohokoľvek – bolo to také živé. Drogy a pomalé priškrcovanie odpútavali jej dušu od tela.

„Ste v poriadku, Vanda? Musel som sa prísť presvedčiť, odpusťte mi, ak som vás vyrušil.“

„Tak ste prišli! Páčim sa vám, kapitán?“

„Áno, veľmi. Ste krásna. Najkrajšia.“

„Prosím, pomôžte mi.“

„Samozrejme. Je to moja povinnosť – pomáhať a chrániť.“

„Len povinnosť?“

„Aj potešenie. Hlavne pri vás.“

Halucinácie mohla ovládať podľa vlastnej fantázie a chuti. Tu bola kráľovnou a všetci robili, čo si želala. Aj kapitán. Vrhol sa k nej na posteľ, strhal si šaty a pridusil ju silným krásnym telom. Stenala. Bojovala s dychom, ale nesťažovala sa, tlak na hrudi sa jej páčil.

Nahá žena na posteli sa zmietala v podivných kŕčoch, ktoré však mali od lásky ďaleko.

←←←

„Pane, dolu sme objavili mŕtvolu,“ hlásil kapitánovi veliteľ zásahu.

„Prosím?!“

„V mraziarenskom boxe leží chlap s prestrelenou hlavou. Vyzerá pomerne čerstvo.“

Severín sa okamžite obrátil k majiteľovi klubu.

„Môžete mi to nejako vysvetliť, pán Vister? Alebo sú mŕtvoly bežnou súčasťou podniku?“

„Nie! Neviem. Ja...“ Kriste! Leo, ja ťa zabijem!

„Ideme dolu! Pozrieme sa na obeť, možno si pán Vister spomenie, koho má v mraziaku, ak dotyčného uvidí.“ Kapitán uchopil Arama za rameno a silno ho stisol. Hneval sa na brata. Toľká nedbalosť a nepozornosť! Ako mohol v dome ukryť mŕtvolu, a zároveň ho sem privolať? Musel vedieť, že príde so sprievodom.

Viedol ho za veliteľom jednotky, v pätách im šiel ďalší policajt. Starými kamennými schodmi zišli do pivničných priestorov. Podzemie bolo oveľa staršie než budova, ktorú niekoľkokrát zbúrali, zrekonštruovali a prestavovali. Cítili vlhký chlad zaliezajúci pod nechty, zatuchnutý vzduch, úzke chodby sa k nim tisli, pomaly sa nimi pretláčali vpred.

Okrem naukladaných debničiek s alkoholom, vínnej pivničky a skladiska starého nábytku tu stálo niekoľko mraziarenských vitrín a skríň. Jedna z nich bola otvorená. Telo muža obalené plachtou v nej ležalo pohodené ako vrece zhnitých zemiakov. Niekto mu odkryl tvár. Dve dierky uprostred čela jasne kontrastovali s bledou pokožkou inak príťažlivej tváre.

„No prosím! Tu ho máme.“ Kapitán si pozorne prezeral mŕtveho. Mal dobrú pamäť, ale tohto muža nepoznal. „Kto to je?“ spýtal sa.

„Leonard. Jeden z našich externých zamestnancov,“ precedil cez stisnuté zuby Aram.

„Prostitút?“

„Nie. Gigolo. Spoločník, tanečník, garde a chlapec pre radosť.“

„Prostitút.“

„Takto by som ho nenazval, ale ak na tom trváte, môže byť.“

„A čo robí tu dolu? Vari čaká na novú známosť?“ ironizoval kapitán.

Aram pochopil, že brat ho vyzýva, aby mu odporoval a bol k nemu drzí. Môže ho zatknúť a na stanici, mimo zvedavých očí a uší, sa porozprávajú. Nič podozrivé na tom nebude.

„Očividne žiadnu nenašiel a tak sa zastrelil,“ odpovedal mu.

„Zatknite ho!“ Severín dal znamenie jednému z maskovaných policajtov, a ten donútil Arama rozkročiť sa, skrútil mu ruky za chrbát a v predklone mu nasadil putá. Chvíľu ho držal v nepríjemnej polohe, a keď ho prehľadal, dovolil mu vystrieť sa. Stále ho však zozadu pridržiaval.

„Zabezpečte miesto, privolajte obhliadača a niekoho z vrážd, ak budú takí láskaví a vstanú z postele. Ak nie, nevadí, obhliadač urobí fotky a ostatné rozbehneme po výsluchu majiteľa. Bez neho sa tu ani lístok nepohne, určite vie aj o tom, kto mu hnije v pivnici.“

„Rozkaz, kapitán!“

Severín vyšiel hore s pokazenou náladou. Tušil nepríjemnosti a poriadne. Pred ukončením prehliadky sa zastavil v bare. Objednal si pohár škótskej whisky.

„Čo sa tu udialo?“ spýtal sa Bereniky.

„O ničom neviem. Dnes prišlo veľa hostí, bol tu blázinec.“

„Nevadí, veď ja si to zistím. Z tohto sa Aram ľahko nevykrúti.“

„Nechaj si ho, ako dlho budeš môcť. Urob Bereničke radosť.“

„Pohádali ste sa?“

„Nie, ale dnes nemám chuť šaškovať mu v posteli. Dnes nie.“

„Buď k nemu milšia. Veď vieš, má to ťažké.“

„No a? Kto nemá? Okráda ma o čas, ktorý by som mohla stráviť s tebou,“ prešla mu dlaňou po ruke s pohárom. Zamračil sa. Odpil.

„Máme dohodu, Berenika, pamätaj. Len kvôli nej ešte beháš po slobode.“

„Čo mi nikdy nezabudneš pripomenúť, však?“

„Potrebuje ťa, inak príde o rozum. Sám ho nedokážem ochrániť. S tvojou pomocou sa ešte drží, ale dokedy?“

„Zdrž ho aspoň túto noc.“

„Urobím, čo sa bude dať, no pochybujem, že to dokážem. Otec ho na stanici nenechá ani o minútu dlhšie, než bude musieť. Vybaví mu stíhanie na slobode a ani ja s tým nič nenarobím.“

„Možno. A možno mu napadne, že v base by jeho synček mohol trochu poľaviť v ostražitosti a démona konečne vpustiť dnu.“

„Nebuď uštipačná. Neverím, že k nemu nič necítiš.“

„Pche! Ľútosť a povinnosť. Z nich lásku neupečieš. Len sa časom zmenia na otrávenú zlosť a odtiaľ je už len krôčik k nenávisti. To nechcem.“

„A čo teda chceš?“

„Koniec hry a druhého brata. Na účet podniku,“ ukázala na kapitánov pohár.

„Potom mi nalej ešte jeden.“

Doliala a naklonila sa k nemu čo najbližšie.

„Príď za mnou!“

Pokojne sa jej díval do očí. Boli naliehavé a vražedne krásne. Striga pritlačila. Zreničky sa jej rozšírili až takmer pohltili modrý okruh.

„Zabudla si na odznak, drahá? Veď si mi ho sama očarovala proti nátlaku.“ Potľapkal ju po líci. Pripadala si ako hlupaňa.

„Naser si!“

„Ale no, nedurdi sa. Prišiel by som, ale nenechám ho na stanici samého.“ Trhol hlavou smerom ku dverám, kadiaľ odviedli Arama. „Chlapci by si ho pekne podali.“ Hodil do seba whisky a posunul pohár po pulte bližšie k nej. Najradšej by ju strhol k sebe, pobozkal jej sladké pery a nechal sa ňou pomaly pohlcovať, no rýchlo zahnal predstavu nahého ženského tela prehnutého cez pult.

„Šialený trojuholník. Fakt šialený! Toto neskončí dobre, Sevi, pamätaj na moje slová, toto neskončí...“

Ušiel von.

Policajné autá majákmi plašili tmu. Väčšina zákazníkov už odišla, len pár ich nerozhodne fajčilo pred podnikom. Váhali. Premýšľali, či sa im oplatí ísť dovnútra. Ešte si nestihli vybrať dámu svojej noci, keď dorazila polícia a teraz im bolo nepríjemné vrátiť sa naspäť. Čaro zábavy pominulo, zostala len nadržanosť, ktorú nedokázali maskovať. Chceli už len jebať.

Severín si ich nevšímal, zamyslene kráčal k vozu. Pobúchal po dodávke, dvere sa odsunuli a vpustili ho dnu.

Akcia skončila úspešne. Zatkli jednu hľadanú osobu ajedného podozrivého z vraždy. Boli síce unavení, veď sú štyri hodiny ráno, ale zločin nikdy nespí, preto sú aj policajné stanice otvorené dvadsaťštyri hodín denne. Ako benzínky, nákupné centrá a nemocnice.

Bratislava sa pomaly driapala na úroveň svetových metropol. Síce pri tom strácala dych a krásu, ale keď špinu zakryjú tma a smog, dá sa na ňu pozerať.

←←←

Kapitán postavil pred zatknutého plastový pohárik s instantnou kávou z automatu. Už na prvý pohľad bola priehľadná tekutina odpudzujúca. Pouličný šarm dopĺňala drevená palička na miešanie. Severín ju vytiahol, oklepal o okraj pohárika a strčil si ju medzi zuby. Pohodlne sa usadil na druhú stoličku, oprel sa a natiahol si nohy.

„Spusti, počúvam ťa.“

Aram sa uchechtol. Ruky v policajných putách mal pred sebou, retiazkou boli pripevnené ku kovovému stolu. Vzal kelímok, uchlipol si, vzápätí skrivil tvár.

„Ešte som na výsluchu nebol. Vždy ma zaujímalo, ako to tu vyzerá. Čarovné,“ obzeral sa okolo seba. Hodnotil stôl, dve stoličky a šedé steny vymaľované ľahko umývateľným náterom, uprostred podlahy sa tiahol malý odtokový žliabok. Dve lampy chránila kovová klietka a vo výklenku stálo niekoľko hrubších kníh v pevnej väzbe. Asi zákonník.

„Sme v prípravnej miestnosti. Tu podozrivých bez kamier a nahrávacích zariadení najprv vypočujeme, vyladíme ich odpovede, neveril by si, koľkokrát počas výsluchu zabúdajú, spomínajú si a menia názory. Keď si veci ujasníme, prejdeme vedľa a tam si všetko už zaznamenávame.“

„No páni. A to je v poriadku? Veď ma tu môžeš mlátiť zoznamom hlava-nehlava a nikto mi nepomôže.“

„Môžem ťa mlátiť, kedy chcem. Sme na stanici, nie v reštaurácii. Ak si podozrivý, vypočúvacie metódy sú voľnejšie. Hlavné je, aby ti nezostal trvalý dôkaz nášho rozhovoru. A mimochodom, pozeráš staré filmy. Zoznamy už roky nepoužívame. Minuli sa a nové netlačia.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prehnité mesto.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.