Neuvěřitelné příhody žáků Kopyta a Mňouka 2

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Miloslav Švandrlík

Neuvěřitelné příhody žáků Kopyta a Mňouka 2 – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Zloději obrazů

Byl sychravý podvečer a ostrý mrazivý vítr šlehal žákům Kopytovi a Mňoukovi do tváří. Právě se chystali rozejít se do svých domovů, aniž by toho dne něco kloudného zažili. Podařilo se jim jen trochu promrznout, a proto teď podupávali, aby alespoň trochu zahřáli zábnoucí nohy.

„To byl zase den,“ vzdychal Kopyto, „jestli to takhle půjde dál, budou z nás ti nejobyčejnější kluci v celé republice!“

„A zrovna teď, když nám píše tolik holek!“ přidal se Mňouk. „Ale co můžeme dělat? Přece si nějaké dobrodružství nepřičarujeme!“

Sotva to dořekl, zaslechli oba zvuk motoru a vzápětí ostrá světla reflektorů prořízla večerní šero. Kolem nich projela dodávka.

„Podívej,“ chytil Kopyto Mňouka za kabát, „nejede do města, ale ke hřbitovu. Co tam asi chce dělat?“

„Možná, že jde navštívit hrob své prababičky,“ usoudil Mňouk.

„Teď už je hřbitov uzamčený,“ upozornil ho kamarád, „a vůbec je mi to strašně podezřelé!“

„Vyrazíme tam?“ zeptal se dychtivě Mňouk.

„Samo!“ odvětil pevně Kopyto a dal se do klusu.

Žáci běželi směrem ke hřbitovu a po několika minutách doběhli k autu, které stálo se zhasnutými světly. Muž, který vůz řídil, zde nebyl. Kam asi odešel?

Ale vtom oba žáci zaslechli tlumený hovor. Nebylo to daleko, snad padesát metrů směrem k malému kostelíku, který stál vedle hřbitova. Kostelík už léta sloužil pouze jako hřbitovní kaple, neboť potřeby věřících plně uspokojoval veliký kostel na náměstí. Ale když do městečka zavítali turisté, vždycky se sháněli především po kostelíku, který byl zasvěcen svatému Vojtěchovi. Jednak šlo o vzácnou románskou stavbu, jednak v něm byly umístěny dva unikátní obrazy od neznámých vlámských mistrů. Jeden se jmenoval Poslední večeře Páně a druhý Křížová cesta.

Žáci Kopyto a Mňouk se plížili k místu, odkud zaslechli hlasy. Postupovali tiše a obezřetně. A pak přišli na ten veliký zločin!

Před kostelíkem stál řidič dodávky a hovořil s farářem Fouskem a kostelníkem Hromadou, který měl na starosti oba městské kostely. Pokud mohli chlapci zaslechnout, bavili se muži o obrazech neznámých vlámských malířů.

Kopyto popadl Mňouka za ruku a táhl ho zpátky.

„Musíme něco udělat!“ zašeptal vzrušeně. „Chystá se loupež, jakou dosud naše městečko nezažilo! Ten řidič je zloděj obrazů a farář s kostelníkem mu jdou na ruku! Uvidíš, že mu pomohou odvézt obrazy bůhvíkam, pravděpodobně do ciziny, a zítra budou předstírat vloupání. To přece nemůžeme připustit!“

„To ne!“ souhlasil Mňouk, „ale co budeme dělat? Proti třem mužům se nemůžeme postavit. Co takhle skočit pro kapitána Ošmeru?“

„Nikdy!“ zavrčel Kopyto. „Kdy se zase dostaneme k takovému velkému případu! Ten musíme vyřešit sami a Bezpečnosti pouze označíme, nebo dokonce předáme viníka.“

„Opíšeme si číslo vozu,“ navrhl Mňouk.

„To uděláme,“ souhlasil Kopyto, „ale nejsem si jist, jestli nám to pomůže. Číslo může být falešné.“

„A co takhle naříznout u auta pneumatiku?“ zeptal se Mňouk a už lovil z kapsy ostrý kapesní nožík.

„To chceš, aby hned věděli, že je jim někdo na stopě?“ ušklíbl se Kopyto. „Ba ne, kamaráde, my uděláme něco odvážnějšího. Vlezeme dozadu do auta a uvidíme, co se bude dít.“

„Chceš, aby nás odvezli?“ zděsil se Mňouk. „Takhle pozdě? Za půl hodiny mám být doma!“

„S tou myšlenkou se rozluč,“ poradil mu Kopyto. „Když je na obzoru veliký hrdinský čin, nemůžeme koukat na hodinky. Pojď, lezeme do vozu!“

Mňouk bezradně rozhodil rukama a zřejmě si pomyslel, že to nedopadne dobře. Ale pak s povzdechem následoval kamaráda. Otevřeli zadní dvířka dodávky a vklouzli dovnitř. Pak už jen čekali, co se bude dít.

Dělo se přesně to, co předpovídal Kopyto. Řidič dodávky s kostelníkem Hromadou přinesli za asistence faráře Fouska obraz Poslední večeře Páně a vsunuli jej do auta hned vedle skrčených žáků. A odešli pro Křížovou cestu.

„Já bych vzal obraz,“ zašeptal Mňouk, „a běžel s ním na stanici.“

„A co druhý obraz?“ ohrnul rty Kopyto. „Ten bys jim nechal? A víš, jakou má cenu? Než by nám kapitán Ošmera uvěřil a než by se někam dovolal, bylo by pátrání zbytečné.“

„No dobrá,“ namítal Mňouk, „ale zůstat sedět v autě je proklatě nebezpečné! Víš, kam nás mohou odvézt? A uvědomuješ si, že se můžeme dostat do zajetí zvlčilé, nelítostné bandy? Nemysli si, že se s námi bude někdo mazlit. Budou nás mučit a možná že nás i zavraždí! Řekni sám, jestli tohle někomu pomůže!“

„Teď už se stejně nedá nic dělat,“ pravil Kopyto, „už se vracejí, a tudíž auto nemůžeme opustit. Musíš přistoupit na můj plán, ať se ti líbí, nebo ne!“

Mňouk odevzdaně vzdychl a už mlčel.

K autu se opět blížili tři muži zapletení do zločinu. Vsunuli Křížovou cestu vedle Poslední večeře Páně a spokojeně si oddechli.

„Dojeďte ve zdraví!“ řekl farář šoférovi. „A jeďte opatrně! Uvědomte si, jak cenný náklad vezete a jaký hřích by byl nějak ty obrazy poškodit!“

„Samozřejmě!“ odvětil šofér. „Mám přece své instrukce.“

Podali si ruce a řidič se posadil za volant. Auto se rozjelo.

„Tak a jsme v tom,“ prohlásil pesimisticky Mňouk. „Teď nás odveze mezi bandu ničemů, která nám ukáže, zač je toho loket!“

„Jestli se tam necháme dovézt!“ řekl Kopyto srdnatě. „Což si myslíš, že je takový problém vyrazit plechová dvířka?“

„To třeba problém není,“ připustil Mňouk, „ale co z toho? Chceš vyskočit se vzácnými obrazy proti směru jízdy? Obrazy budou nadranc a my taky.“

„Doufám,“ řekl Kopyto, „že ten chlap někde zastaví. Jistě jede daleko, přinejmenším do Prahy, a tak si bude potřebovat odskočit.“

„Nevím, nevím,“ pochyboval Mňouk, „ty vidíš všechno moc růžově!“

„Ty zase moc černě!“ nedal se Kopyto. „Teď není čas na fňukání a bědování! Pustíme se do těch dvířek!“

Auto drandilo po silnici dobrou devadesátkou. Šofér pečlivě sledoval, co se děje před ním, a neměl nejmenší tušení o tom, co se chystá za jeho zády. Žáci Kopyto s Mňoukem se opřeli do dvířek a po několika minutách usilovné dřiny se jim podařilo je vylomit. Vtáhli je dovnitř a vzniklým otvorem mohli teď sledovat ubíhající cestu.

„Škoda, že nemáme baterku,“ posteskl si Mňouk, „dával bych znamení autům, která pojedou za námi.“

Kopyto neodpověděl, jen se nedůvěřivě ušklíbl. Byl přesvědčen, že jeho plán je mnohem lepší, a ani na okamžik nepochyboval, že se zdaří.

Ale auto se řítilo stále kupředu a nemělo nejmenší chuť zastavit.

„Stejně nechápu,“ řekl náhle Mňouk, „jak se mohl farář Fousek spřáhnout s tou zlodějskou bandou! Takový slušný člověk!“

„Nebo kostelník Hromada!“ připojil se Kopyto. „Řekl bys to do něho? Já ne! Ale zdání často klame, a proto je tak těžké opravdové zločince dopadnout!“

„To je pravda,“ řekl Mňouk, „vezmi si třeba…“

Tato věta zůstala nedopovězena. Auto dojelo ke staženým závorám a zastavilo.

„Rychle ven!“ zavelel Kopyto. Popadl Křížovou cestu a vyskočil z vozu. Hned za ním následoval Mňouk s Poslední večeří Páně. Schovali se do příkopu, kde zalehli do závěje zažloutlého sněhu. Museli zde čekat, dokud závorář nezvedne závory a auto neodjede. Ale trvalo to neuvěřitelně dlouho.

„Já tady nejspíš zmrznu!“ bědoval Mňouk. „Měli jsme to dobrodružství odsunout na letní měsíce!“

„Když neodsouvají zločinci své zločiny,“ jektal zuby Kopyto, „nemohou zůstat nečinní ani strážci zákona!“

„Jenže tohle nikdo neocení!“ namítal Mňouk. „Kdo to jakživ slyšel ležet takovou dobu ve sněhu! Jestli nezemřu, dostanu určitě zápal plic! A když ne zápal plic, tak tedy pořádnou angínu. A když ne angínu, tak na beton rýmu a kašel. A když ne rýmu a kašel, tak budu mít moc veliké štěstí!“

Konečně se objevil vlak a přesupěl kolem závor. Cesta byla opět volná a dodávka s vylomenými dvířky vyrazila na další cestu.

„Co teď?“ zeptal se bezradně Mňouk.

„Samozřejmě že nepřenocujeme v příkopě,“ odvětil Kopyto, třesoucí se zimou. „Musíme se vydat na zpáteční cestu a odevzdat obrazy kapitánu Ošmerovi.“

„Ale jak?“ nechápal Mňouk. „Nevíme, kde jsme a jestli je odtud do městečka nějaké slušné spojení. A jestli je, tak ti musím prozradit, že u sebe nemám ani korunu.“

„Já taky ne,“ přiznal se Kopyto, „s výdaji na dráhu jsem nepočítal. Ale stejně by bylo nebezpečné dopravit se vlakem. Máme obrazy v ceně, kterou si ani nedovedeme představit, a někdo by nás o ně mohl oloupit.“

„Snad nechceš jít pěšky?“ zhrozil se Mňouk. „Ujeli jsme spoustu kilometrů!“

„Především zjistíme, kde to vlastně jsme,“ rozhodl Kopyto po zralé úvaze.

To nebylo tak těžké. Byli blízko městyse, který se jmenoval Uhříněves.

„Jdeme,“ řekl Kopyto. „Jsme ve službách spravedlivé věci, a tudíž máme právo použít takový dopravní prostředek, jaký uznáme za vhodný.“

„Co tím chceš říct?“ podivil se Mňouk, ale nedostalo se mu odpovědi.

Kráčeli k Uhříněvsi, každý vlekl jeden vzácný obraz. Šlo se jim těžce, protože obrazy byly dost rozměrné a taky něco vážily. Došli do městyse a Kopyto se pátravě rozhlédl.

„Támhle!“ ukázal na motorku stojící před hostincem. „Vezmi i tenhle obraz, a až nastartuju, sedneš si za mne!“

„Ty ji chceš šlohnout!“ úpěl Mňouk. „To je přece zločin!“

„V dané situaci k tomu máme právo!“ rozhodl se Kopyto. „Ovšem k ničemu tě nenutím. Můžeš tu zůstat, jestli se ti tu líbí!“

Mňoukovi se tu nelíbilo, a tak se podvolil.

Kopyto bleskurychle přiskočil k motorce a nastartoval ji. Mňouk s obrazy se posadil za něj a rozjeli se. Ani nevnímali, že z hospody vyběhl mladík v kožené bundě a s rukama nad hlavou jim věnoval několik pěkných, šťavnatých nadávek.

Kopyto a Mňouk se řítili směrem k Říčanům. Zároveň si však začali uvědomovat, že dopravní prostředek, který si zvolili, není ani zdaleka ideální. Ostrý mrazivý vítr, který se do nich opíral, byl přímo nesnesitelný, ruce a nohy jim křehly s každým přibývajícím kilometrem.

„To je můj konec,“ tvrdil Mňouk. „Jestli mě náhodou přežiješ, tak všechny pozdravuj a řekni, že jestli jsem jim někdy ublížil, tedy vždycky v tom nejlepším úmyslu!“

Ani Kopyto na tom nebyl líp a cítil, že řídítka motocyklu už dlouho neudrží. Uvažoval, jak to dopadne, když se rozmáznou na silnici. Ale pak si vzpomněl na vzácné obrazy a ještě s větším odhodláním sevřel pěsti. Jelo se dál.

Dorazili do Říčan. Kopyto zastavil a oba žáci slezli z motorky.

„Dál to nepůjde,“ prohlásil Kopyto, „musíme si najít dopravní prostředek, ve kterém se z nás nestanou eskyma!“

„To se lehce řekne,“ hučel Mňouk, „ale kde ho seženeš? A jaký dopravní prostředek si vlastně představuješ? Snad si nemyslíš, že se ti podaří ukradnout taxík?“

Sotva to dořekl, zastavil asi dvacet kroků před nimi u malého rodinného domku červený autobus. Bez cestujících. Řidič, který jezdil na lince, měl čtvrt nebo půl hodiny volno a odskočil si domů na večeři nebo na hlt horkého čaje. Aniž by vůz zajistil, zmizel ve dveřích domku.

„No a máme to!“ zajásal Kopyto. „Rychle do autobusu!“

„Cože?“ vykřikl Mňouk. „Ty by ses odvažoval jet s takovým kolosem?“

„Táta je přece starý autobusák,“ řekl Kopyto, „a kolikrát jsem seděl vedle něho celý půlden. A když jsme jeli sami do garáže, půjčil mi někdy i volant!“

„No jo, ale takovou dálku!“ namítal Mňouk. „Víš, kolik je to kilometrů?“

„Asi pětačtyřicet,“ odvětil klidně Kopyto. „Tak jedeš, nebo nejedeš?“

Co Mňoukovi zbývalo? Nemohl přece zůstat v Říčanech a žádat někde o nocleh! Nasedl do autobusu, položil obrazy na sedadlo pro invalidy a čekal, co bude následovat. Kopyto se posadil za volant, jako by jezdil s autobusem už od jeslí, a vyrazili. Mňouk se tetelil strachem, ale autobus se řítil kupředu, aniž by sebeméně zakolísal. Kopyto jej řídil s neochvějnou jistotou.

Za slabou hodinku byli v městečku. Kopyto předjel až před stanici Veřejné bezpečnosti a oba žáci rázně vstoupili dovnitř. Pochopitelně s obrazy.

Kapitán Ošmera seděl za stolem a zlověstně se mračil.

„Už vás tu hledali rodiče,“ vybuchl, „dva příslušníci se sedmi dobrovolnými pomocníky vás hledají po okolí.“

„No nazdar!“ pomyslel si Mňouk a zachvěl se. Kopyto se však stále sebevědomě usmíval.

Kapitán si všiml obrazů a významně hvízdl.

„Tak vyprávějte!“ vyzval. „Copak jste dneska vlastně dělali?“

Kopyto spustil a řekl kapitánovi o tom, jak se schovali v dodávce s pražskou poznávací značkou.

„Neoprávněné vniknutí do cizího vozidla,“ zahučel Ošmera.

Kopyto pokračoval. Když došel k momentu, kdy před závorami u Uhříněvsi opustili vůz, pravil kapitán řezavým hlasem:

„Poškození cizího vozidla a odcizení vzácných obrazů.“

Kopyto vyprávěl dál a kapitán si poznamenával do notesu:

„Odcizení motocyklu. Neoprávněná jízda bez řidičského průkazu. Odcizení autobusu…“

Kopyto skončil a kapitán Ošmera přistoupil k telefonu. Zvedl sluchátko a vytočil číslo.

„Haló, tady Ošmera,“ řekl. „Obrazy jsou na světě, zdá se, že nepoškozené. Ano, jsou u nás.“ A zavěsil.

Žáci si vyměnili překvapené pohledy. Jak to, že kapitán už ví o krádeži obrazů? Snad se farář s kostelníkem v náhlé vlně lítosti nepřiznali?

„Tak podívejte, mládenci,“ řekl kapitán Ošmera chladně, „tentokrát jste to trochu přehnali. Obrazy z kostelíka svatého Vojtěcha si vyzvedl pracovník muzea v Praze a vystavil na ně panu faráři řádné potvrzení. Měly být v restaurátorské dílně opraveny a po zhotovení přesných kopií dopraveny zpět. Vy jste však tomu zabránili a dopustili jste se přitom celé řady trestných činů. Nevím, jak zhodnotí vaše počínání ve škole, ale jisté je, že vaši rodiče zaplatí zbytečnou jízdu auta z Prahy a zpět, jeho poškození a také dopravu obou zcizených vozidel. To je pro dnešek všecko!“

A naznačil jim, že mohou odejít.

„To je pěkný konec!“ vzdychl Kopyto, když se ocitli za dveřmi.

„A nejhorší na tom je,“ prohlásil Mňouk, „že na ty tvé velkolepé plány doplácím i já!“

The Turkey-Cocks

„Žáci Kopyto a Mňouk,“ pravil pan učitel Pěnička k ztichlé třídě, „za mnou přišli, abych jim povolil založit bigbeatovou skupinu. Zprvu jsem tomu nebyl nakloněn, neboť jsem toho názoru, že žáci ve vašem věku mají spíše recitovat nebo zpívat písně lidové. Po naléhavých prosbách obou žáků jsem se však rozhodl, že založení skupiny nebudu stát v cestě. Tak se alespoň přesvědčím, jak jsme pokročili s vaší výchovou. Doufám, že se nebudete chovat jako zvěř, neboť to bych musel zakročit!“

Třída přijala učitelovo sdělení s nadšením a hned o první přestávce se všichni nahrnuli kolem žáků Kopyta a Mňouka, aby se dozvěděli zbrusu nové zprávy.

„Kapelník a současně kytarista bude Mňouk,“ oznámil všem Kopyto, „protože má nejlepší sluch a zná noty. Na další kytary budu hrát já a Rudolf Joula. Bicí nástroje dosud nemáme obsazeny.“

„Já bych to vzal,“ vykřikl žák Maleček, „jestli mě, Mňouku, přijmeš, tak ti dám dlouhohrající desku s Beatles!“

„No jo,“ podrbal se za uchem Mňouk, „o přijetí by nebylo. Horší je, že nemáme soupravu bicích nástrojů a ty ji taky nemáš!“

„Jo tak… vy nemáte bubny!“ ušklíbl se Maleček. „Tak jak potom chcete dělat kapelu?“

„Přijmeme za bubeníka toho, kdo si bubny sám sežene,“ rozhodl Mňouk a třída se posměšně rozšuměla.

„Konkurz na místo sólové zpěvačky,“ pokračoval Mňouk, „udělala Jindra Benecká. Bude zpívat česky i anglicky.“

Proti tomu nikdo nic nenamítal, neboť Jindra ve zpěvu skutečně vynikala a do budoucna si naplánovala kariéru zpěvačky buď v Rokoku, nebo v Apollu. Dostane-li školu Kopyta a Mňouka, nemůže být pochyb o tom, že ji všude přivítají s otevřenou náručí.

„Tak tedy nezapomeňte,“ uzavřel informační schůzku Mňouk, „kdo si sežene bubny, stane se členem naší skupiny!“

Žáci se zvolna rozcházeli na svá místa, když se ke Kopytovi a Mňoukovi přitočil Boža Luňák.

„Pan Vondráček má bubny,“ zašeptal, „a už na ně nebubnuje. Možná, že by je půjčil nebo lacino prodal!“

„To je nápad!“ vydechli současně Kopyto s Mňoukem, „jestli se to povede, budeš bubeníkem! Hned po vyučování tam zajdem!“

Vyučování se toho dne táhlo neuvěřitelně dlouho, ale přece jen se žáci dočkali. Pak se Kopyto, Mňouk, Joula a Luňák vydali k bývalému bubeníkovi Vondráčkovi. Přijal je dost nevlídně a jejich žádost vyslechl se zamračenou tváří. Už to vypadalo, že žáci odejdou s nepořízenou. Ale náhle se tvář pana Vondráčka počala jasnit.

„Poslyšte, kluci,“ řekl, „vy už jste ledacos vypátrali a máte v tom směru nejlepší pověst. Mně dnes v noci nějakej syčák ukrad největšího a nejtučnějšího krocana, jakýho jsem kdy choval. Jestli vypátráte, kdo to udělal, tak vám dám ty bubny docela zadarmo.“

„Hlásil jste to kapitánu Ošmerovi?“ zeptal se Kopyto.

Pan Vondráček mávl rukou.

„To bych si dal,“ řekl, „nic by nezjistil, jenom by se mě ptal, na koho mám podezření. A já bych to potom nevydržel se sousedy! Ošmerovi to ohlásím, až budu mít stoprocentní jistotu!“

„Tak my se o to tedy pokusíme,“ pravil Kopyto, „a zatím můžete připravit ty bubny!“

Krátce nato se konala důležitá porada čtyř detektivů.

„Tedy, klucí,“ soukal ze sebe Luňák, „já jsem se svým rozumem v koncích. Jak chcete najít zloděje, to na mou duši nevím!“

„Snad by bylo nejlepší začít si na ty bubny střádat,“ pronesl pesimisticky Joula.

Avšak žáci Kopyto a Mňouk byli jiného názoru.

„Krocana neukradl žádný génius,“ řekl Kopyto, „ale člověk, který chce mít v neděli dobrý oběd. Dá se předpokládat, že ptáka sprovodil ze světa a chce si na něm pochutnat.“

„No jo,“ namítl Joula, „ale kdo to je? Jak to chceš zjistit?“

„Přece nemůžeme lézt do všech domků v městečku,“ přidal se Luňák.

„To taky nemá nikdo v úmyslu,“ usmál se Mňouk. „Kopyto chtěl zřejmě naznačit, že krocan se nejí se vším všudy. Obvykle se oškubá, vykuchá a odříznou se pařáty.“

„Tyto zbytky se vyhodí,“ pokračoval Kopyto, „a my se pokusíme je najít. Geniální zločinec by je zakopal nebo spálil v kotli ústředního topení, ale náš zloděj tolik důmyslu určitě nemá. Vsadím se, že je vyhodil na kompost nebo ještě spíš…“

„Do popelnice,“ vyhrkl Mňouk, „a jestli to udělal, musíme sebou pohnout! Dnes odpoledne budou popeláři odvážet popel!“

„Tak tedy rychle!“ řekl. „Každý si vezmeme jednu ulici. A to vám říkám: nic nepřehlédnout! Když nenajdeme nic v popelnicích, podíváme se na komposty a skládky!“

Žáci se rozběhli za svými úkoly jako zkušení detektivové. Pro případ, že by se někdo pozastavil nad jejich činností, měli připravenu výmluvu, že hledají barevné kovy do sběru. Ale nebylo toho zapotřebí.

Hledali sotva půl hodiny a ozvalo se Mňoukovo trojnásobné zapískání, což byl smluvený signál. Žáci se kvapně seběhli a vykulili oči na to, co jim Mňouk předložil. V novinovém papíře byla zabalena krocaní hlava, pařáty, letky a vnitřnosti.

„Bylo to v popelnici u Bunďálků,“ řekl nálezce, „zdá se mi to úplně jasné.“

„Nesmíme se ukvapit,“ varoval ho Kopyto. „Za prvé je tu možnost, že tyto zbytky hodil Bunďálkovům do popelnice někdo jiný. Bylo by třeba zjistit, jestli použitelná část krocana je u Bunďálků ve spíži.“

„To si vezmu na starost já,“ přihlásil se Mňouk. „Když jsem s tím začal, tak to taky dokončím!“

„Dobrá,“ souhlasil Kopyto, „a já tyto zbytky zanesu k panu Vondráčkovi, aby se vyjádřil, je-li to opravdu jeho krocan. Musíme mít stoprocentní jistotu, protože nám jde o bubny!“

Tak se také stalo. Pan Vondráček prohlásil, že zcela bezpečně poznává svého krocana a že by na to mohl přísahat. Mňouk se za chvíli vrátil z dobrodružné výpravy od Bunďálků a plně potvrdil předchozí podezření. Krocan je ve spíži na dvou pekáčích.

Teď už to byla práce pro kapitána Ošmeru. Krocan putoval zpátky k původnímu majiteli a žáci si od pana Vondráčka odnesli slíbené bubny.

Luňák poskakoval nadšením a tvrdil, že bude cvičit třeba sedm hodin denně.

„Ale jak se budeme jmenovat?“ zeptal se Joula. „Každá skupina se nějak jmenuje!“

„Mohli bychom si říkat Krocani,“ navrhl Mňouk, „na památku našeho úspěšného pátrání.“

„To není špatné,“ řekl Luňák, „ale jako beatová skupina bychom měli mít anglický název!“

„Neví někdo, jak se řekne krocani anglicky?“ zeptal se Kopyto. „Možná, že by to znělo docela pěkně!“

„Zeptám se Jindry Benecké,“ řekl Mňouk, „ta chodí na angličtinu.“

Jindra Benecká zjistila, že krocani se řeknou anglicky the Turkey-Cocks, a to se všem náramně líbilo. Nová bigbeatová skupina byla se slávou pokřtěna a mohla zahájit činnost.

Pan učitel Pěnička přidělil Krocanům ke zkouškám šatnu u školní tělocvičny, pochopitelně v době, kdy je mimo provoz. Zdálo se, že vše bude báječně klapat.

Ale nebylo to tak jednoduché. První zkouška skupiny The Turkey-Cocks trvala přesně devět minut. Pak vnikla do zkušebny paní školníková a prohlásila, že takovou chuligánštinu tady trpět nebude! Dokud ve škole bude ona, tak se tady žádný big beat hrát nebude!

A nepovolila, ani když žáci přivedli učitele Pěničku, který, jak známo, hudební produkce povolil.

„Pane učiteli,“ řekla školnice, „já mám za to uklízení pár mizernejch stovek a nejsem povinna ke všem ústrkům poslouchat ještě divošské skřeky! Musíte se rozhodnout: buď budete mít školnici, nebo big beat! Já proti mládeži nic nemám a její kulturní snahy jedině vítám! Když si mládenci zazpívají dvojhlasně A já su synek z Polanky nebo Nešťastný šafářův dvoreček, tak proti nim neřeknu ani slovo! Ale s big beatem souhlasit nebudu! Jestli je s těma kytarama nevykážete ze školy, tak zejtra neuklízím a můžete si hledat novou školnici!“

Pan učitel se pokoušel vyjednávat, avšak neuspěl. Školnice vedla svou, a protože je to osoba pro školu nepostradatelná, zvítězila na celé čáře. Skupina The Turkey-Cocks se ocitla na dlažbě.

„Pojďte k nám,“ řekl Mňouk odhodlaně, „na dvorku máme dřevěnou kolnu, a když nebudeme mít velké nároky na akustiku, tak to třeba půjde!“

Ale nešlo to. Do kolny se sice vtěsnali, ale sotva začli hrát, objevily se tu další problémy. Husy se zděšeně rozkejhaly, kachny rozkvákaly a slepice rozkvokaly. Vepř Pašík se začal zoufale dobývat ven z chlívku a vedle u Beneckých se splašila koza. Kromě toho vyli psi v celé ulici a kočky s očima na šťopkách skákaly ze střechy na střechu. Za této situace paní Mňouková hudbymilovné žáky vyhodila a vyjádřila se o big beatu stejně neuctivě jako paní školníková.

Joula a Luňák počali klesat na mysli.

„Takhle nás vyhodí všude,“ tvrdil Joula, „nejrozumnější bude, když skupinu rozpustíme.“

Ale Kopyto s Mňoukem byli jiného názoru.

„Zajdu znovu za učitelem Pěničkou,“ rozhodl se Kopyto, „a požádám ho o pomoc. Oženil se s kastelánovou dcerou, a tudíž má vliv na kastelána Štětku. Už chápete?“

„Mohli bychom zkoušet v podzemí!“ vydechl nadšeně Mňouk. „Tam by to přece nikomu nevadilo, a kdyby se splašilo stádo krys, bylo by to docela v pořádku!“

Kopyto se vydal za učitelem Pěničkou a plně ho získal pro svou myšlenku. Také kastelán Štětka kladl menší odpor, než se původně dalo očekávat. Zavedl žáky do odlehlé podzemní komnaty a pravil:

„Tady si můžete halekat, jak chcete! Je mi sice trochu líto těch zazděných jeptišek, které to budou muset poslouchat, ale nebudeme na ně brát ohledy! Kdyby se byly chovaly slušně a vedly řádný, mravný život, tak by je tu určitě nezazdili! Ten váš big beat bude součástí jejich trestu! Ale to vám povídám, kluci: ať jste jenom v téhle místnosti a nelezete do podzemních chodeb!“

Žáci to přeochotně slíbili, a tak přejali svou první opravdickou zkušebnu. The Turkey-Cocks se pustili do práce.

Mňouk jakožto kapelník se nebývale osvědčil a vedl ostatní s jistotou, elánem i elegancí. Brzo to znělo chlapcům tak, že se jim hrudníky nadýmaly pýchou. „Do Beatles máme ještě daleko,“ říkali, „ale takové Flamengo nebo Olympic doženeme co nevidět!“

Chyběla jim pouze sólová zpěvačka, poněvadž paní Benecká nechtěla ani slyšet o tom, že by Jindra měla jít do hradního podzemí v doprovodu čtyř kluků. Ale když ji Mňouk hodně dlouho přesvědčoval, uvolila se, že tam dceru doprovodí, a tím nedá nikomu příležitost k nemístným řečem. Avšak ani tato zkouška za mnoho nestála. Sotva paní Benecká spatřila první krysu, začala ječet, jako když ji na nože berou, a zoufale pobíhala z rohu do rohu. Přitom Luňákovi prokopla buben a Joulovi šlápla na kytaru. Další škody nezpůsobila pouze proto, že hluboce omdlela a procitla až v kastelánově domku, kam ji žáci odnesli.

To však byla jen jedna z překážek, která nemohla skupinu The Turkey-Cocks zarazit na cestě k vytčenému cíli. Brzy se začalo zkoušet znovu ještě svědomitěji, repertoár se stále rozšiřoval, a tak bylo možno plánovat první vystoupení.

„Já jsem pro,“ řekl Mňouk, „abychom si první křest před obecenstvem odbyli mimo městečko. I když hrajeme, že je to radost poslouchat, mělo by se to vyzkoušet někde, kde nejsme tak populární.“

„Druhé vystoupení ovšem bude v městečku,“ doplnil ho Kopyto.

„Ano,“ souhlasil Mňouk, „druhé a třetí bude v městečku, čtvrté v Kutné Hoře nebo Čáslavi a pak už se rozjedeme do Prahy!“

„Nesmíme zapomínat na tuzemskou Houpačku,“ horlil Kopyto vzrušeně, „já napíšu Jiřímu Černému do rozhlasu a on nás tam určitě zařadí!“

„No jo,“ řekl Luňák, „ale kde vystoupíme prvně?“

Vtom se ozval Joula. „Já bych navrhoval Kozloduby! Mám tam bratrance a on by to snad nějak zařídil.“

Nechali to tedy na Joulovi a bratranec skutečně překonal všechna očekávání. První vystoupení skupiny The Turkey-Cocks bylo naplánováno na sobotu odpoledne v sále Osvětové besedy.

Tím však nastaly další starosti, především s oblečením. Po dlouhých dohadech to vyhrály červené kalhoty a bílé košile. Červené kalhoty si každý opatří tím způsobem, že si obarví plátěňáky.

„Nebude to moc výstřední?“ strachoval se Joula.

„Výstřední?“ vykřikl Kopyto. „My přece musíme být výstřední! Čím výstřednější, tím lepší! To přece patří k povaze naší hudby. Ještě kdyby tak byly dlouhé vlasy a nějaké omamné drogy!“

„Kde bychom sehnali omamné drogy, to nevím,“ posteskl si Luňák, „ale s těmi vlasy by se to zařídit dalo. Můj strejda Karpíšek je holič a má doma spoustu dámských paruk ještě z doby, kdy u nás ochotníci hráli divadlo.“

„Přece si nevezmeme dámské paruky!“ děsil se Joula.

„A proč ne?“ divil se Mňouk. „Viděl jsi to na fotkách Rolling Stones? Čím budou vlasy delší, tím budeme mít větší úspěch!“

Okamžitě zašli k holiči Karpíškovi a ten jim s nevšední ochotou paruky zapůjčil. Chlapci si je vyzkoušeli, zhlíželi se v zrcadle, a dokonce i Joula musel uznat, že jim padnou znamenitě.

Úspěšné produkci bigbeatové skupiny The Turkey-Cocks již nic nestálo v cestě. V Kozlodubech visela řada pestrobarevných plakátů vyrobených Joulovým bratrancem a bylo zřejmé, že návštěvnost bude značná.

V sobotu krátce po obědě se chlapci sešli a pěšky vyrazili do Kozlodub. Opět jim chyběla Jindra Benecká, neboť její maminka prohlásila, že na to, aby chodila se čtyřmi kluky lesem, má dost času.

Hned za městečkem řekl Mňouk:

„Bude nejlepší, když se hned převlékneme. Kdoví jestli je v těch Kozlodubech nějaká šatna. Tamhle je prázdná bouda, kterou v létě používá sadař Tintěra.“

Všichni to uvítali s nadšením a hned se do toho pustili. Navlékli si červené kalhoty, nasadili paruky a v tu ránu se cítili lépe. Náležitě vymustrovaní vykročili na další cestu.

„Vypadáme báječně!“ jásal Kopyto. „S tímhle bysme museli mít úspěch i v Londýně!“

„V Londýně?“ vykřikl Mňouk. „V Liverpoolu! V rodném městě samotných Beatles!“

„No, musíme být skromní,“ krotil sám sebe Kopyto, „zatím stačí, když obrátíme vzhůru nohama Kozloduby!“

„Kozloduby srovnáme se zemí!“ křičel Mňouk. „To pro nás není žádná úroveň!“

Rozjásaně spěchali dál za vidinou slávy a kilometry jim ubíhaly, že to ani nepozorovali. Právě došli k tabuli KOZLODUBY 2 KM, když za nimi prudce zastavil „zelený anton“ a z něho vyskočili dva příslušníci Bezpečnosti. Poručík a strážmistr.

„To jsou ony,“ řekl poručík. „Tak, holky, hezky rychle nastupovat! Už jste docestovaly!“ A strážmistr otevřel zadní dvířka vozu.

Chlapci se pokoušeli situaci vysvětlit, ale nikdo je neposlouchal.

„To nám povíte na stanici,“ rozhodl poručík, „a teď hybaj do auta! Nebudu s vámi diskutovat na silnici!“

Skupině The Turkey-Cocks nezbylo nic jiného než nastoupit do auta, které se vzápětí rozjelo.

„No nazdar!“ vydechl Mňouk. „Takhle prošvihneme představení!“

„Tohle nám Bezpečnost dělá za to,“ mumlal Kopyto, „že jsme jí tolikrát pomohli!“

Joula s Luňákem se dali do tichého pláče, neboť byli přesvědčeni, že budou zavřeni pro výstřední odívání.

Anton si to zatím frčel k městu vzdálenému dvacet kilometrů. Zdálo se, že cesta nebude mít konce. Ale měla.

Auto zastavilo před stanicí VB a chlapci byli předvedeni před nevrlého, plešatého kapitána.

„Tak co, slečny?“ zaburácel na ně, sotva vstoupili dovnitř. „Přiznáváte se, že jste minulé noci utekly z Domova mládeže v Jechoutě? Přiznáváte dále, že jste násilím vnikly do chaty občana Doutlíka, kde jste zcizily potraviny, oděvy a hudební nástroje? Přiznáváte a stydíte se aspoň trochu?“

„Nepřiznáváme se!“ vykřikl Kopyto, kterému stejně jako ostatním došlo, že jde o omyl. „My nejsme slečny, ale kluci!“ A na důkaz toho si strhl paruku. Ostatní chlapci ho následovali a kapitán údivem otevřel ústa.

„Co má ta maškaráda znamenat?“ řekl konečně.

„Jsme bigbeatová skupina The Turkey-Cocks,“ pravil Mňouk, „a právě v této chvíli nám začíná koncert v Kozlodubech.“

Kapitán se obrátil k poručíkovi:

„Rychle ty chlapce zavezte do Kozlodub,“ přikázal, „nebo nám tamější bigbeatové obecenstvo zdemoluje sál a my budeme mít na krku další případ!“

Chlapci rychle naskákali zpátky do antona a ten se rozjel do Kozlodub přímo závratnou rychlostí. Vystoupení bylo zachráněno.

O tom, že skupina The Turkey-Cocks měla zcela mimořádný a zasloužený úspěch, snad není třeba ztrácet slova.

Vražda v zeleném domku

Pan učitel Pěnička zabavil při vyučování Mňoukovi knížku Vražda v zeleném domku. Vlastně to nebyla ani knížka, ale starý oškubaný sešit, který se válel u Mňouků na půdě. Byl vytištěný ještě za starého Rakouska-Uherska a stál tehdy třicet krejcarů. Ale napětí v něm bylo ažaž!

Učitel Pěnička se zamračil a pravil:

„Mňouku, Mňouku! V učení poslední dobou vázneš, chování máš neuspokojivé, a místo aby ses snažil, čteš při vyučování literární brak. Cožpak nemáme dost překrásné a hodnotné literatury? Řekni mi, prosím tě, co se ti na tom krváku tolik líbilo?“

„Hlavně ta mrtvola ve sklepě!“ vyhrkl nadšeně Mňouk. „Jak ten starej pán zabil svou ženu a udělal jí tajně hrob ve sklepě!“

„Cožpak nevidíš, jaký je to nesmysl?“ zlobil se pedagog. „Jednak se domnívám, že máš na mrtvoly ještě dost času, neboť nevíš, co je to příčestí minulé trpné! A za druhé: schovávat mrtvolu ve sklepě je pošetilost. Ve skutečnosti by občané uvědomili policii, že se žena již delší dobu neobjevila na veřejnosti, a první místo, kam by se policie odebrala, by byl právě sklep! Mňouku, Mňouku, co z tebe bude? Zdalipak jsi již přečetl veškerou povinnou četbu?“

Mňouk zavrtěl hlavou a učitel pokračoval:

„Zde to vidíte, žáci! Mňouk je odstrašující příklad toho, kterak i nadaný žák může úplně zblbnout! Nesměj se, Košvancová, ty nejsi o nic lepší! A ty, Selichárku, polož na stůl tu patronu! Jste zvlčilá třída, z které nic nebude! Mňouk mě velice zklamal. Číst literaturu, jakou je kniha Vražda v zeleném domku, je totéž jako hrabat se v hnojišti! Uvědom si to, Mňouku, a styď se!“

Mňouk se tvářil, jako že se stydí, ale nestyděl se. Vražda v zeleném domku se mu líbila a měl jí plnou hlavu. Ostatně, co může učitel Pěnička vědět o dobrodružné literatuře!

Když se odpoledne sešli žáci Kopyto a Mňouk, aby podnikli novou výpravu za dobrodružstvím, řekl Kopyto vyčítavě:

„Tys tomu zase dal! Já se těšil, že mi tu knížku půjčíš, a teď leží u Pěničky ve stole.“

„Já mám nápad,“ pravil Mňouk, „vrátíme se teď do třídy, a kdyby něco namítala paní školníková, vymluvíme se na nějaký kroužek. Katedra nejde zamykat, takže se knížky snadno zmocníme. Ty si ji co nejrychleji přečteš a zase ji vrátíme na původní místo. Vsadím se, že Pěnička nic nepozná!“

„To by šlo,“ souhlasil Kopyto, který se na Vraždu v zeleném domku jenom třásl. „Tak jdeme!“

První etapa cesty prošla bez nejmenších nesnází. Na chodbě školy sice potkali paní školníkovou, ale ta si jich ani nevšimla. Znala žáky Kopyta a Mňouka, takže věděla, že zmínění chlapci se škole spíše vyhýbají a nelezli by sem dobrovolně, kdyby je k tomu neměla nějaká povinnost.

Kopyto a Mňouk proběhli chodbou a otevřeli dveře třídy. Vrhli se dovnitř, ale vzápětí strnuli.

Za katedrou v prázdné třídě seděl učitel Pěnička. Žáci si kvapně začali vymýšlet nějakou výmluvu, ale pak si všimli, že pedagog je vůbec nevnímá. Skláněl se nad otevřenou knížkou Vražda v zeleném domku a četl ji s takovým zaujetím, že pro něj nic jiného neexistovalo.

Žáci Kopyto a Mňouk rychle vycouvali ze třídy a tiše za sebou zavřeli dveře.

„Tady to máš!“ řekl potom Mňouk. „Mně to sebere, protože je to brak, a sám to hltá, že nevidí a neslyší!“

„No jo,“ bručel Kopyto, „ale tím pádem si to nepřečtu já! Musíš mi to aspoň vypravovat!“

„Beze všeho,“ souhlasil Mňouk a sotva vyšli ze školy na ulici, spustil:

„V zeleném domku na okraji města žil zlý stařec Rafael se svou ženou Hortenzií. Vzal si ji pro peníze, a když je všechny propil, přestala ho Hortenzie bavit. Chvíli přemýšlel, jak se jí zbavit, a pak ji jednoduše otrávil. Mrtvolu zakopal ve sklepě a sousedům oznámil, že jeho žena odcestovala na delší návštěvu k příbuzným do Francie. Nikomu to nebylo podezřelé, pouze soukromému detektivovi Cranemu, který začal Rafaela sledovat. A stařec se skutečně začal chovat podivně. Hryzalo ho svědomí a strašně se kvůli té vraždě trápil. Na tělo mrtvé ženy ve sklepě nasypal hlínu a vytvořil pomníček a denně se k němu chodil modlit. Naříkal a prosil Hortenzii o odpuštění. Detektiv Crane ho sledoval, rozkopal v jeho nepřítomnosti hrob a objevil Hortenzii. Oznámil to seržantovi Scotland Yardu Flemingovi a ten Rafaela zatkl.“

„To je všechno?“ zeptal se Kopyto stroze.

„Všechno,“ kývl Mňouk. „Zdá se ti to uhozené?“

„Ani nápad,“ řekl Kopyto, „jenom tak přemýšlím, proč starý Mazánek chodí ustavičně do sklepa. A nejednou jsem ho viděl, že s sebou nesl motyčku a kýbl hlíny!“

„Přece si nemyslíš, že starý Mazánek…,“ vydechl Mňouk.

„Je už tři neděle doma sám,“ sdělil mu Kopyto, „sousedům řekl, že jeho žena s dcerou odjely k nějaké tetičce, která je těžce nemocná.“

„A hele!“ hvízdl Mňouk. „To je zajímavé!“

„To je strašně zajímavé!“ zdůraznil Kopyto. „A jestli je má teorie správná, jsou v Mazánkově sklepě dva hroby.“

„Ty myslíš, že je zabil obě?“ vykulil oči Mňouk.

„Samozřejmě,“ řekl Kopyto, „a my mu to musíme dokázat!“

Mňouk chvíli usilovně přemítal.

„To není jen tak,“ pravil potom, „chytat zloděje je jedna věc a začít si něco s vrahem je věc druhá. Takový vrah nezná slitování!“

„To bych řek, že ne,“ souhlasil Kopyto, „a právě proto musí být včas zneškodněn. V jedné detektivce jsem četl, že jedna vražda plodí druhou. Chceš, aby starý Mazánek vyvraždil celé městečko?“

„To nechci,“ zavrtěl hlavou Mňouk, „ale myslím si, že mu nemusíme strkat hlavu přímo pod sekeru!“

„Taky nebudeme!“ řekl Kopyto. „Budeme ho nenápadně sledovat, a jakmile někam odejde, vleze jeden z nás do sklepa. Několik minut mu postačí k tomu, aby zjistil, co a jak. Buď jsou ve sklepě hroby, nebo tam nejsou. Jestli je sklep normální, tedy jsme se zmýlili.“

„A když tam ty hroby budou?“ zeptal se Mňouk.

„V tom případě vnikneme do sklepa oba,“ odvětil Kopyto, „a vezmeme s sebou motyčky. Hroby rozkopeme a odhalíme strašlivou pravdu! Veřejnost bude otřesena!“

„No dobrá,“ souhlasil Mňouk. „Tak se do toho tedy dáme.“

Odešli k domku občana Mazánka a nenápadně se zde začali procházet. Dlouho se nedělo nic, ale za nějakou dobu přijelo auto z Uhelných skladů. Uhlíři zazvonili a Mazánek vyšel ven.

„Vezeme vám uhlí, strejdo,“ zahlaholil uhlíř, „máme vám ho hodit do sklepa?“

„Ne, do sklepa ne, mládenci,“ řekl starý Mazánek, „zacouvejte sem na dvůr a shoďte to tady před tu kolnu!“

„Slyšel jsi?“ vydechl Kopyto. „Mazánek nechce mít ve sklepě uhlí! To znamená, že tam ty hroby určitě jsou!“

„Takže tam ani nemusíme lézt!“ dodal Mňouk. „Byla by to zbytečná práce!“

„Tak to zase ne!“ rozhodl Kopyto. „Naše podezření zesílilo, ale absolutní jistotu přece jen nemáme. Jakmile se starý Mazánek vzdálí z domku, musí jeden z nás do sklepa!“

„Ale kdo?“ ošíval se Mňouk.

„Kdybys byl hrdina,“ řekl Kopyto, „přihlásil by ses dobrovolně! Takhle budeme losovat!“

„Stejně to prohraju,“ brblal Mňouk. „Já nevím, čím to je, ale vždycky všechno odskáču já. Mně se ještě nestalo, aby se mi nějaká nepříjemnost vyhnula!“

„Mně taky ne,“ tvrdil Kopyto, „ale teď se losuje. Panna, nebo orel?“

„Panna,“ zašeptal Mňouk a dychtivě sledoval let mince, kterou Kopyto vyhodil do vzduchu. Peníz zazvonil o dlažbu a oba žáci se k němu vrhli.

„Jestli jsem to neříkal,“ vzdychal Mňouk. „Mě ta smůla neopustí ani na chviličku!“

„Buď hrdý na to,“ usmíval se spokojeně Kopyto, „že můžeš splnit důležitý úkol!“

Mňouk už neříkal nic, protože žádné mluvení tady nemělo smysl. Žáci čekali, kdy se starý Mazánek hne z chalupy, a měli štěstí. Za slabou půlhodinku vyšel z domku a v ruce třímal veliký džbán. Bylo zřejmé, že si jde do hospody pro pivo. Sotva zmizel za rohem, řekl Kopyto:

„A teď fofr do sklepa! Kdyby něco, tak písknu!“

„Dobrá,“ kývl Mňouk a zmizel na dvoře. Přeběhl ho a okénkem vlezl do sklepa.

Neuplynulo ani pět minut a byl zpátky. Chvíli nebyl schopen slova. Marně na něho Kopyto naléhal. Teprve po chvíli spustil:

„Jsou tam dva hroby, nemůže to bejt nic jinýho. Jinak ve sklepě není vůbec nic, akorát u stěny jsou necky. Ale ty hroby vypadají strašlivě. Jsou velikánský a navršený z černý hlíny!“

„To jsem čekal,“ pronesl temně Kopyto. „Dva hroby – dvě vraždy! Kdyby nebylo nás, kdoví, jestli by se na to vůbec někdy přišlo!“

„Určitě ne,“ tvrdil Mňouk, „a ani nás by to nenapadlo, kdyby nebylo té knížky Vražda v zeleném domku!“

„To je pravda,“ připustil Kopyto. „Ta knížka nám otevřela oči. Ale takového kapitána Ošmeru by to nenapadlo, ani kdyby ji přečetl čtyřikrát!“

„Ten by ji mohl číst od rána do večera,“ mávl rukou Mňouk, „protože jemu chybí fantazie!“

„Ale teď rychle pro motyčky,“ řekl Kopyto, „protože musíme být ustavičně připraveni k zásahu!“

„Motyčky jsou na dvoře,“ ohlásil Mňouk, „přímo u okýnka do sklepa.“

„Dobrá,“ souhlasil Kopyto, „zůstaneme tady a budeme sledovat, co se bude dít!“

Starý Mazánek se právě vracel domů s pivem a zmizel v baráčku.

„Ten asi už dneska nevyleze,“ hádal Mňouk, „teď bude jíst, pít pivo a z domova se ani nehne! A my se tady uhryžeme nudou!“

„Trpělivost přináší růže,“ oznámil mu Kopyto. „Velicí detektivové vítězili tím, že uměli čekat často i celé hodiny!“

Mňoukovi nezbylo než se podvolit. Ukázalo se, že Kopyto měl pravdu.

Netrvalo dlouho a z domku vyšel starý Mazánek. Byl oblečen do nových šatů a měl čistou košili s kravatou. Na hlavě mu seděl veliký šedivý klobouk.

„Někam jede!“ vyhrkl Kopyto nadšeně. „Když se takhle vystrojil, tak určitě nejde do obchodu nebo k holiči!“

„Jenom jestli něco netuší!“ strachoval se Mňouk. „Třeba si všiml, že tady hlídkujeme, podezírá nás a tohle na nás jen tak nahrál!“

Kopyto se ušklíbl, ale nemohl tuto námitku jen tak přejít. Nebezpečí bylo veliké, a proto nesměli naletět na nějakou léčku.

Pověsili se tedy Mazánkovi na paty a dávali pozor, kam má namířeno. Ani se neohlédl a zabočil na cestu vedoucí k nádraží.

„Je to jasné,“ zašeptal Kopyto, „za chvíli jede vlak na Havlíčkův Brod!“ Teď byl spokojen i Mňouk.

Žáci se rychle vrátili k domku a nepozorovaně vnikli na dvůr. Zmocnili se motyček a okénkem se spustili do sklepa.

To, co spatřili, na ně mocně zapůsobilo. Zejména na Kopyta, který zde byl prvně. Mňouk s uspokojením pozoroval, jak se pod ním roztřásly nohy.

V prázdném a poměrně prostorném sklepě byly navršeny dva veliké hroby z černé hlíny. Každý byl asi dva a půl metru dlouhý a téměř dva metry široký.

„Tak se do toho dáme!“ řekl konečně Kopyto a zvedl motyčku. „Je to nejstrašnější dobrodružství, které jsme zde zažili! Ale pravda musí být odhalena!“

Máchl rukou a motyčka dopadla na hrob. Mňouk si stoupl vedle a také on se pustil do práce. Hlína lítala na všechny strany, byla měkká a kyprá, takže nemohla odolat jejich elánu a touze po spravedlnosti. Netrvalo dlouho a oba hroby byly překopány, kopce hlíny pak navršeny u stěn sklepa. Žáci zírali na holou cementovou podlahu.

„Kde jsou mrtvoly?“ podivil se Mňouk.

„Tohle je zajímavé,“ pokrčil rameny Kopyto, „a v podlaze nejsou stopy po kopání. Je tu jediná možnost: starý Mazánek mrtvoly spálil nebo pohřbil jinde a tady navršil hroby, aby se měl kam chodit modlit!“

„No jo,“ namítl Mňouk, „co když ale…“

Nemohl však svou myšlenku dokončit. Nahoře se ozvaly kroky a dveře do sklepa se otevřely. Několik lidí sestupovalo po schodech dolů. Na útěk nebylo ani pomyšlení, a tak se oba žáci rychle schovali za necky.

„To jsem rád, že jste zase doma,“ slyšeli hlas starého Mazánka, „moc se mi po vás stýskalo. Ale přichystal jsem vám překvapení! Udělal jsem ve sklepě záhony přesně podle receptu a nasadil do nich žampionové kultury. Zítra nebo pozítří budeme už mít smažené houby… Ale! Co to má znamenat? Kterej darebák!“ Starý Mazánek začal křičet a jeho žena s dcerou, které právě přijely vlakem, kterým šel naproti, ho marně chlácholily.

„Tolik práce mi to dalo,“ bědoval, „a teď je všecko pryč! Mé ubohé záhony, mé nešťastné žampiony!“

V té chvíli potvrdil Mňouk, že je smolař. Chtěl se podrbat na nose, loktem strčil do necek a ty se poroučely. Žáci Kopyto a Mňouk stáli tváří v tvář rozlícenému panu Mazánkovi.

„Tady vidíte, žáci,“ řekl jim druhý den učitel Pěnička, „kam vede čtení brakové literatury! Z vašeho činu nehodlám vyvozovat závěry, neboť vaše paní matky přislíbily, že vás ztrestají mimořádně důkladně.“

Žáci mlčeli, neboť nepochybovali, že matky splní, co slíbily.

Až po chvíli se ozval Mňouk:

„A prosím, nemohl byste mi tu Vraždu v zeleném domku vrátit? Jestli ji tedy už máte přečtenou!“

Učitel se zamračil a pak řekl:

„Vrátím ti ji v pondělí, Mňouku! Teď ji má rozečtenou můj tchán, kastelán Štětka!“

Šílená koza

Od okamžiku, kdy si učitel Pěnička vzal dceru kastelána Štětky a přiženil se do podhradí, začal se velice vážně zabývat historií. Pročítal staré spisy, listoval rozpadající se kronikou a seznamoval se s bývalými majiteli panství. Jednoho dne si zavolal žáky Kopyta a Mňouka.

„Chlapci,“ pravil, „obracím se na vás, neboť jste bystří a inteligentní. Někdy se sice chováte jako skotáci, ale to teď není rozhodující. Poslyšte, co mě poslední dobou zaujalo: jak víte, pod naším hradem a v jeho okolí vede bohatá spleť tajných chodeb. Jejich délka bývá odhadována na třicet až padesát kilometrů, ale tyto názory nejsou ničím opodstatněny. Skutečný rozsah podzemního bludiště je pro nás prozatím tajemstvím.“

„My ty chodby změříme!“ vyhrkl Mňouk. „To je pro nás maličkost!“

„Samozřejmě!“ souhlasil Kopyto. „Můžeme se do toho dát hned v sobotu odpoledne!“

„To v žádném případě nedovolím,“ řekl učitel, „neboť nikdo neví, jaké nebezpečí tam může čekat.“

„To je právě prima!“ skočil mu do řeči Kopyto.

„Ne, o tom nemůže být ani řeči,“ rozhodl pedagog, „můj plán je zcela jiný. Jak jistě víte, studoval jsem celou řadu starých spisů, pojednávajících o našem hradě. Kromě jiného jsem objevil paměti Mikuláše Crhy, svobodného pána z Dobšan a Úlehel. Tento vzdělaný šlechtic, který náš hrad obdržel věnem, byl později sťat, neboť otrávil svou manželku Kunhutu a stal se loupeživým rytířem. Dříve však, než k tomu došlo, zmapoval Mikuláš Crha celé podzemí a mapku ukryl někde v cimbuří.“

„Já jsem slyšel o té otrávené Kunhutě,“ vzpomněl si Mňouk, „ona se pak zjevovala jako bílá paní a strašně přitom plakala.“

„To jsou pověry, Mňouku!“ tvrdil učitel Pěnička. „Strašidla a bílé paní neexistují! Nevěřte v ně, ani kdybyste je náhodou potkali! Já jsem jednou potkal ducha, který kráčel po hřbitovní zdi, ale zachoval jsem se tak, jak se sluší a patří! Utekl jsem domů a tam jsem si řekl: ‚Pěničko, žádného ducha jsi neviděl, to bylo pouhé mámení smyslů!‘“

„No jo, ale tu Kunhutu viděla spousta lidí!“ namítal Mňouk. „Přece všichni neměli mámení smyslů!“

„Teď nejde o Kunhutu,“ řekl učitel, „ale o mapku Mikuláše Crhy. Víme, že je ukryta někde v cimbuří, a jestli ji objevíme, budeme znát naše dosud tajemné podzemí! Vy, Kopyto a Mňouku, jste si už s ledačím poradili, a tak doufám, že nezklamete ani nyní. Sám jsem kolem cimbuří bloumal řadu hodin, avšak nic podezřelého jsem nespatřil. Mapka je patrně důmyslně ukryta. Buďte tak laskavi a chopte se toho případu vy! Jestliže budete mít úspěch, máte zajištěnu výbornou z dějepisu!“

Kopyto a Mňouk pochopitelně souhlasili. Ne kvůli jedničce z dějepisu, ale proto, že objevit mapku Mikuláše Crhy nebyla maličkost. Je pravda, že proniknout do podzemí a všechny chodby zmapovat znovu by bylo lákavější, ale i z pouhého odhalení tajemné skrýše kouká kus slávy.

Sešli se hned odpoledne a každý si přinesl kladívko na proklepávání stěny. Dali se do práce za asistence učitele Pěničky, ale příliš se jim nedařilo. Chodili kolem cimbuří, poklepávali tam i onde, lezli po žebříku, plazili se po břiše, avšak skrýš se neobjevovala.

„Tohle nechápu,“ vzdychal učitel. „Mikuláš Crha, svobodný pán z Dobšan a Úlehel, přece jasně píše, že plánek ukryl v cimbuří! A žádné jiné cimbuří tady není!“

„A nebylo náhodou opravováno?“ zeptal se Kopyto.

Učitel zavrtěl hlavou.

„Nikoliv,“ pravil, „je stále v tomtéž stavu jako za Mikuláše Crhy.“

„A co jestli tu mapku objevil někdo už před námi!“ napadlo Mňouka. „Ten Mikuláš žil v bůhvíkolikátém století, tak proč by musela být stále na stejném místě!“

„To je pravda,“ souhlasil Kopyto. „Hledali jsme přece důkladně!“

Teď musel kapitulovat i učitel Pěnička.

„Asi máte pravdu, chlapci,“ řekl, „čtyři století je příliš dlouhá doba, než abychom mohli doufat, že věci budou stále na tomtéž místě. Škoda, opět jedna z mých nadějí pohasla. Nemá smysl déle vás zdržovat. Běžte domů a pilně se učte!“

Kopyto s Mňoukem šli, ale rozhodně ne domů.

„Máme se pilně učit!“ šklebil se Mňouk. „Co tomu říkáš?“

„Pilně se učí pouze ten, komu není shůry dáno,“ rozhodl Kopyto. „Když má někdo mimořádné vlohy, nemusí se otravovat s učením! A my mimořádné vlohy rozhodně máme.“

Zamířili za městečko, kde na bývalých loukách vyrostlo několik vysokých paneláků. Ale v jejich těsné blízkosti to bylo jako dříve. Pásly se zde husy a kozy, kluci tu hráli kopanou a dívky všelijak okouněly nebo se bavily o tom, který z populárních zpěváků je nejhezčí.

Kopyto a Mňouk se zastavili.

„Zahrajem si fotbal?“ zeptal se Mňouk.

Kopyto pokrčil rameny. Nebyl zdaleka tak dobrým hráčem jako Mňouk, a proto se do hry nikdy příliš nehnal. Ale teď právě nemohl navrhnout nic lepšího. Naštěstí mu přišla na pomoc náhoda.

U devítiposchoďového paneláku se shluklo několik lidí, kteří o něčem zuřivě diskutovali. Žáci přistoupili blíž a zjistili, že hlouček jednomyslně spílá jakési paní Švankmajerové. Zmíněná dáma bydlela v devátém patře a soustavně hřešila proti občanskému soužití. Jak jen mohla, přivolala si nahoru výtah a tam otevřela dveře, takže zůstal jen pro její vlastní potřebu. Ostatní nájemníci museli chodit pěšky. Marně se zlobili, marně paní Švankmajerové vyčítali její sobectví. Panička se jen ušklíbla a při nejbližší příležitosti nechala zase výtah trčet v devátém patře.

„Pán Bůh ji musí potrestat,“ naříkal důchodce Cvergl, „mně táhne na osmdesátku, a abych se vlekl pěšky do šestýho patra!“

„Copak vy jste alespoň zdravej,“ úpěla paní Růžová, „ale mně se těžko dejchá a musím se zastavovat na každým druhým schodě!“

„Je to lumpárna!“ prohlásil občan Doutlík. „Ale my jsme na to krátký! S tou Švankmajerovou nikdo nehne, to vám říkám já! Když je někdo bezohlednej, tak se slušnejma lidma mává, jak chce!“

Tyhle nářky slyšeli žáci Kopyto a Mňouk, ale jejich názor na věc byl úplně jiný. To by bylo, aby spravedlnost ustupovala před sobectvím a bezohledností! Vyměnili si pohled plný porozumění a hned bylo jasné, že paní Švankmajerová musí být náležitě potrestána. Teď jde o to, jak veliký bude její trest.

Hlouček, stále zlostně žbrblající a huhlající, se zvolna rozcházel. Před panelákem zůstali jen žáci Kopyto a Mňouk, tvářící se jako bohové pomsty.

„Mám nápad!“ zajásal náhle Mňouk. „Podívej tamhle na tu osamělou kozu! Kluk, co ji pase, je zabrán do fotbalu a ničeho si nevšimne!“

Kopyto okamžitě pochopil a už běžel s Mňoukem k veliké sánské koze, která si je nedůvěřivě prohlížela. Chytili ji za provaz a už ji vlekli k paneláku.

„Jdi se podívat, jestli je výtah dole!“ řekl Kopyto.

Výtah náhodou dole byl a vše ostatní bylo dílem okamžiku. Koza byla dopravena do výtahové kabiny a žáci Kopyto s Mňoukem zmizeli na ulici.

Sotva se tak stalo, byl výtah uveden do pohybu. Paní Švankmajerová v devátém patře si opět řekla, že kdyby výtah používali i ostatní, mohl by se opotřebovat. Proto zmáčkla knoflíček a čekala, aby mohla kabinu nahoře zablokovat. Nemohla ovšem očekávat překvapení, které jí přichystali žáci Kopyto a Mňouk.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Neuvěřitelné příhody žáků Kopyta a Mňouka 2.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.