Valentýnka
a narozeniny

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Ivana Peroutková

Valentýnka a narozeniny – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Jak Hugo probudil Valentýnku

Bylo nedělní ráno. Slunce na modrém nebi začínalo hřát. Na zahradě prozpěvovali ptáci. V trávě se zatřpytila rosa. Dvě včelky se usadily na červeném květu růže.

Ale Valentýnka o ničem nevěděla. Zatím spala. V posteli podřimoval i Hugo, Valentýnčin zvláštní pes. On totiž vypadal jako nahý, protože neměl srst. Jenom lehce nazrzlou čupřinku na hlavě, pár chloupků dole na nohách a chundelatý střapec oháňky.

Když se někdo Valentýnky zeptal, co je to za psa, holčička hrdě odpověděla: „To je peruánský naháč! Kdysi ho indiáni měli ve stanech, aby je v noci zahříval. Sáhněte si, jak hřeje!“

Hugo hřál jako kamínka. To ráno ležel schoulený u nohou holčičky a občas sebou škubl. Něco se mu určitě zdálo. Zřejmě někoho pronásledoval, nebo před někým utíkal. Až se najednou probudil.

Nejdřív otevřel zelené oči. Nato olízl Valentýnčinu patu. Vzápětí se postavil na nohy, dlouze se protáhl a seskočil z postele. Napil se vody z misky a potom si vzal do tlamy plyšovou fialovou rybku. Jakmile ji zmáčkl, hračka hlasitě pískla.

Valentýnka však spala dál.

Hugo se posadil a s rybkou v tlamě civěl na spící holčičku. Otočil hlavu doleva a zíral proskleným štítem na kousek zahrady. Otočil hlavu doprava a koukal na houpací křeslo. Kousek za houpacím křeslem viděl na stojanu Valentýniny elektronické klávesy. Stály docela tiše, ale Hugo moc dobře věděl, co udělat, aby se rozezněly. Pustil rybku a přiběhl ke stojanu. Postavil se na zadní nohy a přední tlapky zabořil do bílých kláves.

V tu ránu klávesy zaburácely a Valentýnka se vyděšeně vztyčila.

„Hugo, ty hraješ?“ vyjekla překvapeně. Vzápětí se usmála: „Anebo jsi mě chtěl vzbudit?“

Jakmile to dořekla, pes se rozběhl ke dveřím a zaškrábal na ně.

„Já vím, chceš ven na loužičku,“ přikývla Valentýnka a vstala.

Měla na sobě dlouhou noční košilku s barevnými kytičkami. U dveří si obula holínky, které byly pomalované podobnými květy.

Každý by se asi podivil, proč si ta holčička bere holínky, když venku začíná letní den. Copak rosa tolik studí? Jenže to nebylo kvůli rose. Valentýnce se zkrátka líbilo, jak její noční košilka ladí s holínkami dohromady.

Valentýnka si vůbec ráda vymýšlela zvláštní věci. Čím se zdály zvláštnější, tím víc Valentýnku lákaly. Neminul den, aby něco nového neobjevila. A pokud ji zrovna nic nenapadalo, aspoň si zahrála na klávesy píseň, že ji nic nenapadá.

Ach, teď se ovšem budou dít samé neobyčejné věci. Vždyť začínají prázdniny!

Valentýnka s Hugem tiše sbíhali po schodech. Všichni v domě ještě spali. Rodiče, babička i strýc Aleš s tetou Helenou. Byl to velký starý dům a Valentýnin pokoj se nacházel až nahoře v podkroví. Takže chvíli trvalo, než se holčička se psem dostali ven na zahradu.

Jak je to zvláštní, pomyslela si Valentýnka, sotva spatřila dvě včelky uprostřed červené růže. Zvláštní a krásné, říkala si, když si obě včely pečlivě prohlížela. Zkoumala i jejich vytažené sosáčky. A nato se v květinových holínkách rozběhla po zahradě.

Co Valentýnka slyšela, když ráno venčila Huga

Na konci zahrady stála vysoká kamenná zídka obrostlá břečťanem. Zelené lístky se tam pnuly do výšky dvou metrů. I když si Valentýnka stoupla na špičky a natáhla ruku, na hřbet zídky sotva dosáhla. Nemohla tedy vidět, co se v sousední zahradě děje. Zato však dobře slyšela, pokud někdo na opačné straně mluvil.

To ráno Valentýnka poslouchala, jak sousedka, paní Vinšová, telefonuje a říká: „Včera jsem si dala do vany šumivou kouli, kterou jsem od tebe dostala. No, paráda. Ale stejně – tolik peněz za jednu kouli. To je pro mě zbytečný přepych.“

Následovalo ticho. Zřejmě hovořila ta druhá osoba. Až se paní Vinšová ozvala znovu: „Skutečně? Dají se doma levně vyrobit? A je to složité…? Není…? A kolik to zabere času?“

Nastala krátká přestávka a po ní paní Vinšová hovor ukončila: „Hm, hm, to se bez té koule radši obejdu. Tak ahoj!“

Zatímco se sousedčiny kroky rychle vzdalovaly, Valentýnka stála zamyšleně u zídky. Snad správně tušila, o jakých šumivých koulích se tu mluvilo. V obchodě je nikde neviděla. Ale jednou si o nich povídala maminka s tetou Helenou. Též tvrdily, že jsou zbytečně drahé. A že je lepší si nasypat do vany nasušený rozmarýn ze zahrady.

„Koule, koule…“ broukala si Valentýnka. „Jak se asi vyrobí taková šumivá koule? A jak vlastně vypadá? Možná jako sněhová koule, která se v horké vodě rozšumí a přitom pomalu rozpustí? Hm, jistě i nádherně voní!“

Valentýnka pomalu kráčela po zahradě. A jak si o voňavé kouli snila, zastavila se u keře střapatého rozmarýnu a přičichla. Voněl úžasně! Podobně jako vánoční stromek, ale mnohem víc. Třeba je v takové kouli schovaný i kousek rozmarýnu, napadlo Valentýnku a hned si ulomila dvě větvičky.

Od rozmarýnového keříku popošla k červené růži. Včely už dávno odlétly. Ovšem na zemi leželo několik opadaných okvětních plátků. Třeba je v takové kouli schovaný i kousek růže, pomyslela si Valentýnka a posbírala plátky do dlaně.

Najednou jí připadalo, že může v zahradě najít spoustu krásných voňavých lístků, které by se do šumivé koule báječně hodily. Jenom tu pak vyrobit. Je to složité? Ale paní Vinšová se přece divila, že není. Akorát asi neměla čas na výrobu.

„Hugo!“ zavolala Valentýnka na psa a oba zamířili zpátky do domu.

Mezitím se vzbudila babička a připravovala v kuchyni snídani.

„Dobré ráno,“ pozdravila Valentýnka v květované noční košili a květovaných holínkách.

„Ó naše Valentýnka si nese poklady ze zahrady,“ všimla si babička.

Valentýnka pouze přikývla. Ale když vběhl do kuchyně pes, náhle si vzpomněla: „Jé, víš, jak mě dneska ráno Hugo vzbudil? Představ si, že hrál na moje klávesy.“

„Vážně?“ žasla babička. „A copak ti zahrál?“

„No…“ zaváhala Valentýnka, jelikož chtěla říct něco zvláštního a vzletného: „On mi zahrál něco jako Šťastné narozeniny.“

„To je ale náhoda,“ podivila se babička. „Zrovna za týden má narozeniny teta Helena. A dokonce kulatiny. Čtyřicet let!“

„Jú, opravdu?“ vyhrkla překvapeně Valentýnka a okamžitě ji napadlo: Ty voňavé šumivé koule vyrobím pro tetu Helenu k narozeninám!

Holčička se honem nasnídala a pospíchala do pokoje v podkroví. Vzala si mobil a postupně zavolala nejlepším kamarádům. Nejprve Zuzce, která byla veselá a moc šikovná. Pak Péťovi, který měl trochu potřeštěné nápady a byla s ním legrace. A nakonec Jonášovi, který byl chytrý, ale občas tichý a zasněný.

Valentýnka všem třem postupně oznámila: „Musíte hned přijít! Už vím, jak začnou naše prázdniny. Vyrobíme něco hrozně zvláštního!“

„Co zvláštního?“ chtěli vědět kamarádi.

„Všechno vám povím, až přijdete,“ slíbila Valentýnka.

A potom se houpala v houpacím křesle a čekala. Jenže to dlouho nevydržela. Brzy přešla ke klávesám. Zkoušela různé tóny a slova, až složila následující písničku:

Koule, koule, koule,

v koupelně jsou koule.

V jedné je růže,

v druhé rozmarýn,

až rozplynou se jako dým,

pak uvidíš ten rozmarýn

a růži červenou

v holínkách sebranou,

pro tebe schovanou,

teto Heleno,

k tvým slavným

narozeninám!

Valentýnka si novou píseň několikrát zazpívala. Moc se jí líbila. A vtom dole u vrátek zazvonili kamarádi.

Tajná porada v podkroví

Babička zvedla v kuchyni sluchátko a zeptala se: „Kdo je u vrátek?“

„To jsme my – Jonáš, Péťa a Zuzka. Jdeme za Valentýnkou,“ ozvali se kamarádi.

„Pojďte, já vám zabzučím,“ řekla babička a zmáčkla červené tlačítko vedle sluchátka.

Děti se za chvíli přihnaly do kuchyně, v letu pozdravily a vyběhly nahoru do podkroví. Hugo je vesele vítal, zatímco Valentýnka opět seděla v houpacím křesle. Tentokrát důstojně a půvabně jako vznešená princezna. Místo noční košile si totiž rychle oblékla nadýchané růžové šatky. A do dlouhých vlnitých vlasů si zapletla různé ozdoby.

„Valentýnko, co vyrobíme zvláštního?“ vychrlila Zuzka.

„Honem, povídej,“ naléhali Jonáš s Péťou.

Ale Valentýnka hned tak neodpověděla. Tvářila se velice tajuplně, a teprve po delší pomlce slavnostně oznámila: „Vyrobíme šumivé koule!“

„Jaké šumivé koule?“ zazubil se Péťa.

„Takové koule, co se dávají do vany a ve vodě pak šumí a voní,“ upřesnila Valentýnka, i když si tím nebyla docela jistá.

„Jé,“ nadchla se Zuzka, „a jak je vyrobíme?“

„To právě teď musíme zjistit,“ pronesla důrazně Valentýnka.

„Jenže já žádnou šumivou kouli do vany nepotřebuju,“ ušklíbl se Péťa.

„Taky si ji tam dávat nemusíš,“ prohodila s úsměvem Valentýnka. „Já je chci dát tetě Heleně, protože bude mít za týden narozeniny.“

„Všechny?“ protáhla obličej Zuzka.

„Samozřejmě že všechny ne,“ zavrtěla hlavou Valentýnka. „Záleží, kolik jich vyrobíme. Když jich budeme mít hodně, necháme si dost i pro sebe.“

„Jenže já žádnou kouli nepotřebuju,“ opakoval zklamaně Péťa.

„Tak ji můžeš dát třeba mamce, až bude mít narozeniny,“ poradila Zuzka.

„Hm,“ pokrčil rameny Péťa, ale stejně se netvářil nadšeně.

Ovšem Valentýnka neztrácela vznešený úsměv, jenom poněkud ztišila hlas: „Víte, co je na těch koulích nejlepší…?“

„Ne,“ odpověděli napnutě kamarádi.

„Nejlepší na těch koulích je, že se do nich dá cokoliv schovat,“ prohlásila vítězně Valentýnka.

„Jako třeba co?“ zeptal se Jonáš.

„Jako třeba růže,“ řekla Valentýnka.

„Nebo jiná kytka!“ vyhrkla Zuzka.

„Přesně,“ přikývla spokojeně Valentýnka. „Anebo ještě něco zvláštnějšího!“

„Třeba malá šnečí ulita,“ vydechla Zuzka.

„A co brouk?“ zazubil se Péťa.

„Fuj,“ otřásla se Zuzka. „Copak se dá brouk zabalit do koule? Vždyť by se tam udusil a pak by ve vodě vyplavala jeho mrtvolka.“

„Tak moucha?“ navrhl úplně vážně Péťa.

„Prosím tě, Péťo, to je snad jedno, jestli brouk, nebo moucha,“ zavrtěla hlavou Zuzka.

„A co je teda zvláštnějšího?“ chtěl vědět Jonáš a podíval se na Valentýnku.

Vznešená princeznička se však záhadně usmála a řekla: „O tom musíme ještě popřemýšlet. Ale souhlasíte? Vyrobíme ty koule a ukryjeme dovnitř nějaké tajemství?“

„Já souhlasím!“ přihlásila se radostně Zuzka.

„Já teda taky,“ broukl Péťa.

„Můžu najít nějaký recept na internetu,“ nabídl se Jonáš. „Máme s bráškou počítač a tiskárnu, takže můžu recept i vytisknout.“

„Prima,“ potřásla hlavou Valentýnka. „U nás můžu jít na počítač do obýváku, ale všichni by poznali, že něco tajně hledám. Ty koule musí zůstat jako překvapení. Nikomu o nich nesmíme říct.“

„Ani bráškovi?“ zarazil se Jonáš. „Co když mě dneska nepustí na počítač? On je starší a rozhoduje si.“

„Ale jedině bratrovi!“ zvedla prst Valentýnka. „Jinak vůbec nikomu. A odpoledne se tu znovu sejdeme a ten recept si přečteme.“

„Platí!“ plácli si kamarádi.

Potom Valentýnka zahrála a zazpívala novou narozeninovou píseň o koulích. Všem se moc líbila. Zdálo se, že se i kluci na výrobu šumivých koulí začínají těšit.

Nedělní oběd, při kterém Valentýnka uvažuje o členech rodiny

V neděli se ve starém domě obědvalo v jídelně u velkého oválného stolu. V jednom čele seděla babička a v druhém Valentýnin tatínek. Valentýnka se usadila vedle maminky a na protější stranu přisedl strýc Aleš s tetou Helenou.

Ten den babička upekla kuře s nádivkou a všichni si moc pochutnávali.

„Znamenité!“ pochvaloval si jídlo tatínek.

„Vynikající!“ rozplýval se strýc Aleš.

„Jedna báseň,“ pronesla unešeně teta Helena.

„Jako vždycky,“ přihodila uznale maminka.

„Prostě nejlepší,“ prohlásila Valentýnka a spokojeně se na babičku usmála.

Nato si holčička pomyslela: A za týden tu budeme zase sedět a já dám tetě Heleně šumivé koule! Co budou ostatní říkat? Jak budou žasnout? Kdo se nejvíc podiví, že jsem je s kamarády sama vyrobila?

„Ach, nejradši bych ty koule vyrobila pro všechny, co tady sedí,“ šeptala si Valentýnka.

Vždyť mám každého opravdu ráda. A dál si v duchu povídala: Babička se o všechno stará, výborně vaří a pěstuje ty nejkrásnější květiny. Tatínek je profesor historie a ví o všem, co se stalo. Hezky mi o tom vypráví a vždycky obdivuje mé krásné princeznovské šaty. Maminka má vlastní cukrárnu a koupila mi klávesy. Strýc Aleš je tatínkův bratr a profesor archeologie. Takže já vím, že archeologie je věda, která zkoumá pradávnou minulost. Vím, že tu kdysi dávno bylo moře a v něm žili první živočichové. Taky vím, že otisky malých korýšů zůstaly dodnes na kamenech. A těm živočichům se říká trilobiti.

Ale ty šumivé koule dostane stejně jenom teta Helena, když má narozeniny, uvažovala Valentýnka. A to je správně, protože teta Helena je asi nejvíc výjimečná. Ona umí španělsky a portugalsky a překládá romány a vysvětlí mi každé zvláštní slovo.

Ó je tolik zvláštních slov a tolik zvláštních věcí! říkala si Valentýnka a hned okouzleně pozorovala párátka zasunutá do malého keramického černého ježka, který stál uprostřed stolu.

Holčička sledovala, jestli po obědě někdo párátko použije. Ale tentokrát nikdo párátko nevytáhl. A protože to Valentýnce přišlo líto, nakonec to učinila sama. Jednou rukou si přikryla pusu a druhou zašťourala párátkem mezi zuby. Trochu to zapíchalo, a teta Helena ji starostlivě upozornila: „Opatrně, Valentýnko, ať si neporaníš dáseň!“

A babička nadšeně zvolala: „No ne, i Valentýnce se hodí párátko!“

Valentýnka s přikrytou pusou přikývla a nato hrdě povstala a vyhodila čisté párátko do odpadkového koše. Vzápětí ji napadlo, jestli by se takové drobné párátko nehodilo do šumivé koule. Možná i hodilo. Jenže ne docela. V šumivé kouli se má ukrývat něco mnohem tajemnějšího.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Valentýnka a narozeniny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.