The Hygge Holiday

Copyright Little, Brown Group © 2017

Autor Rosie Blake

Translation © Vanda Senko Ohnisková, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018
ISBN 978-80-7565-304-8

Kapitola 1

Klára byla uvnitř sotva deset minut, když se to stalo.

Do té doby se všechno jevilo jako dokonale normální úterní večer. V hospůdce bylo jen pár lidí. Mladý párek v rohu – muž, který se ošíval na úzké dřevěné lavici, aby našel pohodlnou polohu, a jeho společnice, neokázale, ale stylově oblečená do pohodlného černého kašmírového svetru a riflí, s jahodově blond vlasy staženými do nízko posazeného culíku. Starší žena s výraznými černými očními linkami a nabarvenými kaštanovými vlasy, usazená na vysoké stoličce u baru, která se pomalu propíjela na dno láhve červeného vína. Rozložitý hospodský, jenž jí pravidelně doléval, měl na paži vytetovaného ptáka, kterého Klára nedokázala identifikovat. Další muž, zhruba ve stejném věku jako hospodský, ale poloviční velikosti, zíral posmutněle do svého půllitru, aby občas nenápadně pohlédl na ženu u baru a přitom si ulízl řídký pramen vlasů na pleši. Neonový hrací automat v rohu místnosti poblikával a přerušovaně pípal vedle prázdného terče na šipky, naproti stojací lampy, u které seděla Klára a četla si knížku.

Náhle se však ve dveřích hospody objevila žena s mokrými vlasy (venku nepršelo!), v tyrkysovém vlněném kabátě a fialových holinkách a s rozmáchlým gestem rázně vpochodovala dovnitř. „Gin s tonikem, Gavine! Dvojitej, a s tonikem šetři!“ zavelela rázně, zatímco si to namířila rovnou v baru. „Končím!“ ohlásila v chůzi teatrálně. Všechny přítomné hlavy, včetně té Klářiny, se k ní otočily. „Konec, zavírám! Zrovna jsem se sprchovala, když mě napadlo, že tohle všechno už sakra dál dělat nemůžu. Hotovo. Konec šmitec!“

Gavinova ruka položená na láhvi ginu ztuhla, muž otevřel ústa a jen na ženu nechápavě zíral.

„Hele, Gavine, ten gin se sám nenalije,“ napomenula ho nově příchozí a zprudka si svlékla kabát, aby pod ním odhalila sytě růžové termopyžamo. „Vezmu si ho s sebou. Domácí zásoby jsem už dopila, a když člověk dělá těžký rozhodnutí, potřebuje k tomu pořádnýho panáka. Mám jen flašku Baileys, a to není pití, který v takový chvíli stačí.“

„Ale Luiso, počkej, řekni nám, co…“ ozval se Gavin, zatímco zpod baru vytáhl sklenku.

Zmalovaná ženská s tlustými očními linkami zamumlala: „To je ale drámo! Čirý drámo!“

Klára si všimla, jak ji Luisa zpražila pohledem.

Gavin mezitím hodil do skleničky pár kostek ledu. „Ale no tak, Luiso, lásko, sdílená starost poloviční starost, však to znáš…“

Luisa přešla až k baru. „Gavine, ty zníš jak jedno velký trapný moudro. Ale fajn, proč ne…,“ pokračovala a přehodila si kabát přes barovou židličku. „Na jednoho panáka tu teda zůstanu, ale nerozmyslím si to. To teda ne. Už jsem se rozhodla. Jak se vrátím domů, hned si zarezervuju let.“

„Let?“ Gavin trhl rukou tak zprudka, až gin vyšplíchl ze sklenice na barovou desku.

„Let. Odjíždím. Do Španělska. Už to tady nevydržím!“ pronesla Luisa odhodlaně, zvedla skleničku a dala si první lok. Pak teatrálně mlaskla. „Gin! Nejlepší vynález všech dob.“

„Ale co bude s obchodem?“ upřel na ni Gavin nechápavě oči a opřel se o bar roztaženými prsty, které vypadaly jako deset narůžovělých párečků.

„Zavírá se,“ pronesla Luisa po krátké odmlce.

„Jak to myslíš – zavírá se?“

„Končí. Finito. Kaput. Konec a šmitec. Je po všem. A zavřu bez humbuku, takže si toho stejně nikdo nevšimne.“

„Ale brzy budou Vánoce a…“

„Ta ženská neumí bez humbuku udělat naprosto nic,“ přerušila Gavina žena u baru se rty již zabarvenými červeným vínem a tváří ošlehanou tak, že to vypadalo, jako by trávila většinu dne na čerstvém vzduchu.

„Rózo!“ Gavin jí dolil víno a přes láhev se na ni varovně zadíval.

Luisa se zprudka otočila, aby na ženu lépe viděla. „A to má znamenat jako co?“

Zdálo se, že celá hospoda zadržela dech. Dvojice u blízkého stolku téměř zkameněla, plešatý chlapík si ani nevšiml, že právě dopil své pivo, a jen na obě ženy nepokrytě civěl. Dokonce ani Klára, kterou bolela ramena, jak celý den tahala na zádech těžký ruksak, a myslela už jen na to, jak vklouzne do malé postele v podkrovním pokojíku, nedokázala od té scény odtrhnout oči.

„Slyšelas to,“ odsekla Róza s bradou vystrčenou vzhůru a shlížející na Luisu z výšky barové židle.

Luisa se narovnala, a zatímco z jejích zplihlých vlhkých hlasů stékaly kapky vody, zrudla ve tváři jako pivoňka. „Jasně! Však co se taky dá čekat od někoho, kdo už je jen vysušená švestka a nemá v sobě ani jiskřičku života!“

Muž s pleší najednou – a nečekaně prudce – zvolal: „Hele! Ona není žádná vysušená švestka!“ Hned si ale přikryl ústa dlaní, jako by se bál, že z něj vypadne ještě něco dalšího.

„Držíš se svou přítelkyní, co, Clive?“ otočila se na něj Luisa.

„Ona není moje…“ Mužovy tváře se téměř okamžitě zalily ruměncem a rychle sklopil hlavu, takže na celou hospodu zasvítila už jen jeho pleš.

„Nedělej si starosti, Clive, ona to neudělá,“ prohlásila rozhodně Róza. „Je to jen rozmar. To ji zase rychle přejde. Vrátí se domů, vyfénuje si vlasy a rozmyslí si to.“

„Aha, tak už tomu rozumím…“ Luisa odložila sklenku na barový pult s takovou vervou, že jedna z ledových kostek, které ještě ani nezačaly tát, vylétla ze skleničky a přistála na podlaze. „Tak ty si myslíš, že to je jen rozmar… nějaký moje krátkodobý nadšení.“

„Jo, jedno z mnoha, co jsme u tebe už zažili,“ odsekla Róza s důrazem na každé slovo a otočila se na stoličce zase směrem k baru.

„To teda není pravda,“ odsekla Luisa vehementně. „Gavine, ještě trochu ginu,“ houkla po vteřině a očima propalovala ženu s červeným vínem, která si začala oždibovat prsty s nehty nalakovanými tmavě modrým lakem.

„Měli jsme tady už kurz pletení, bezlepkovou dietu, Nicka a celou tu celou záležitost kolem…“ Žena se zarazila, zvedla oči v sloup a pak pokračovala: „Rega, kterej nahradil Nicka, a ach, pak tu bylo pozorování ptáků, vybírání příspěvků na tu tvoji výpravu na Island, kdes chtěla sponzorovat papuchalky, k čemuž ale nikdy nedošlo, a to ti tehdy Clive přispěl pěti librama…“

„Každej si myslí, že papuchalk je příbuznej tučňáka, ale přitom to jsou dvě úplně odlišný čeledi,“ zamumlal Clive do své sklenice s pivem.

Takhle si tento večer Klára rozhodně představovala, když na hostinec před dvěma hodinami náhodou narazila. Byla utahaná jak kotě a v tuhle dobu už chtěla být v posteli, ale události v hospodě byly lepší než nekonečné televizní seriály.

„…internetovej kurz anglický literatury pro dospělý, vesnickej čtenářskej klub, kterej jsi mermomocí chtěla založit, jenomže jsme se nikdy ani nesešly, a já jsem úplně zbytečně přečetla celej Mansfieldskej park… ta Fanny Priceová musí být snad nejnudnější ženská spisovatelka v dějinách celý literatury. Já si opravdu myslela, že než tu knížku dočtu do konce, natáhnu bačkory…“

Než Klára natrefila na tuhle hospůdku, už se obávala, že s hledáním noclehu příliš otálela a že nejspíš už žádné ubytování nenajde. Kouzelný západ slunce nad místními rozlehlými poli ji tak uhranul, že úplně zapomněla na čas. Čaj v termosce jí ještě nevystydl, a ona nemohla odtrhnout zrak od nebe posetého nepravidelnými pruhy v nádherných odstínech oranžové a růžové. Pak ale díkybohu uviděla světlo, které se linulo z oken hospůdky, a siluety hostů uvnitř byly patrné i z dálky.

Když přišla blíž, okamžitě ji zaujala obří došková střecha, kterou podpíraly silné, bíle nalíčené zdi. Ručně napsaná cedulka v okně oznamovala „Ubytování se snídaní“ a Klára ucítila, jak se jí ulevilo. Vešla s batohem v ruce dovnitř a jen se modlila, aby měli volný pokoj. V duchu si už představovala steak s ledvinkovým koláčem, kterým se naláduje před plápolajícím krbem, zapije ho místním pivem, pak si bude chvíli číst a hup šup do teplé postele. To, co se nyní odehrávalo před jejíma očima, rozhodně nečekala.

Brzy zjistila, že světlo linoucí se z oken hostince je záře jediné holé žárovky visící mezi těžkými dřevěnými trámy, která osvětluje i bezpočet neidentifikovatelných skvrn na zplstnatělém prošlapaném červeném koberci. Na podlaze se válelo suché, zaprášené listí, a jak stála ve dveřích, vítr do místnosti hrnul další zablácené listy. Ukázalo se, že v hospůdce se nevaří. A „ubytování se snídaní“ obnášelo jeden pokojík v podkroví, miniaturní balení snídaňových cereálií a banán na jinak prázdném podnose.

Ale už neměla čas hledat nějaké jiné ubytování a hospůdka jí připadala docela útulná: kolem dřevěných stolků stály židle s polstrováním z rudého sametu, bar byl umístěný ve středu místnosti a štamgasti posedávali v půlkruhu kolem něj. Objednala si octové čipsy, dvě snickersky a půllitr místního piva. Po druhém pivu už zapomněla, jak moc toužila po něčem teplém do žaludku, a pohodlně usazená do křesílka stojícího vedle jediného radiátoru a lampy se šťastně pohroužila do čtení knížky. Pak se ale v hospodě znenadání objevila ta divoženka s mokrými vlasy a večer nabral úplně jiné obrátky.

„… lekce pilates, kam ani jednou nedorazilas, hrnčířskej kruh, kterej sis koupila na internetovým bazošu, protože sis chtěla vyrobit vlastní zapíkací misky…“

Luisa jako by s každou další položkou na Rózině seznamu bledla a slábla. Zacpala si uši dlaněmi a jen vrtěla hlavou. Nejspíš doufala, že ženina litanie co nejdřív skončí.

„To období, jak sis v Nigeru adoptovala žirafí mládě a pozvalas nás na promítání fotek z jeho prvního roku života, ale projektor nefungoval…“

„Ne!“ zarazila ji konečně Luisa dostatečně silným hlasem. „Ne, tentokrát opravdu odjíždím. Do Španělska. Zavírám obchod a rezervuju si letenku.“

„Vždyť ten krámek miluješ,“ špitl Gavin a posunul k ní sklenku s druhým panákem ginu s tonikem.

„Neudělá to, Gavine, jsou to jen řeči, řeči, řeči, řečičky,“ spustila Róza znovu zhurta.

„To se teda mýlíš,“ odsekla Luisa, která se znovu dostala do ráže. „Obchod zavřu! Stejně tam už nikdo nechodí. Už mě tady nikdo nepotřebuje.“

Klára si v duchu říkala, jaký obchod asi Luisa provozuje, že o něj už není žádný zájem. Že by měla internetovou kavárnu nebo snad půjčovnu a obchod s DVD?

„Hm, tak si jeď. Rezervuj si letenku. Budeš nám chybět,“ opáčila Róza a protočila panenky.

Blondýnka s culíkem náhle vstala a přešla pár kroků k Luise. „Ale ano, to víš, že nám budeš chybět! Opravdu chceš odjet?“

Róza bouchla dlaní do stolu. „Ona nikam neodjede, Lauren, žádný obavy.“

Blondýnka se k ní zprudka otočila. „Není ale rozhodně nutný, aby ji odtud někdo vyháněl!“

Róza jen otráveně přimhouřila oči.

Společník blondýny dál posedával na lavici jako zařezaný. Vypadalo to, že vůbec neví, jak se má zachovat, a tak si jen nervózně posunul brýle až na kořen nosu. „Miláčku, neměli bychom už…“ pronesl nesměle a podíval se směrem ke dveřím. Zjevně chtěl vzít do zaječích dřív, než se v hospodě strhne ještě větší mela.

Tři ženy u baru se propalovaly pohledem.

„Ale to už na hlavní nezůstane otevřenej ani jeden podnik, prostě nic,“ vzdychl Gavin a jeho dvojitá brada se zachvěla. Když ho tak Klára viděla, nejraději by se k němu vrhla a pořádně ho objala.

„Za to já přece nemůžu!“ rozhodila Luisa bezmocně paže. „Na jednu malou ženskou je toho prostě moc.“

Když Róza uslyšela slovo „malá“, vyprskla do vína.

„Ale no tak!“ okřikla ji blondýna.

Luisa ale Rózinu poznámku neslyšela a pokračovala: „Prostě už dál nemůžu jen čekat a doufat, že se to zase spraví. Není nic horšího než sedět smutná a zklamaná v obchodě s hračkami, kterej by měl být plnej šťastnej prcků.“ Luise se zalily oči slzami, celá se na židli nahrbila a vlhké vlnité prameny jí zakryly téměř celou tvář. Klára už už chtěla vstát a jít ji utěšit, ale blondýnka měla zjevně tentýž nápad – vřele Luisu objala a něco konejšivého jí šeptala do ucha.

„Ach ano, vodopád slz… to nám tady ještě chybělo,“ povzdychla si teatrálně Róza.

„Prostě je z toho špatná, no a co!“ utrhla se na ni už viditelně rozzlobená blondýnka.

Róza jen pokrčila rameny a dopila poslední doušek vína. „Ta ženská je na scény expert. Nic se nezměnilo.“

„Aha, tak to hodláš vyhrabat i tu starou záležitost se slavností, co?“ vyštěkla Luisa úsečně na Rózu a její oči metaly blesky. „Ale já jsem to tehdy fakt neudělala schválně…“

„Jo, to určitě,“ ucedila Róza posměšně.

„Rózo,“ špitl Clive.

Žena po něm střelila pohledem. „Ty se do toho radši nepleť. Tehdy ses do toho taky nepletl, pokud jsem si dobře všimla.“

„Zase ta slavnost?“ obrátil se Gavin na obě ženy. „Co bylo, to bylo, ne snad? Nechtěly byste toho už nechat?!“

Klára si v duchu pomyslela, že by ji moc zajímalo, co se na oné vesnické oslavě odehrálo. Co to mohlo být, že kolem té záležitosti stále panuje takové napětí?

„Gavine, dost, to stačí,“ zašeptala už jen Luisa unaveně a utřela si zvlhlé tváře. „Dej mi tu flašku ginu a já vypadnu.“

„No, já si nejsem jistej…“

„Jestli si nejseš jistej, tak já jdu hned. Mám na práci asi tak milion věcí a díky bohu na mě doma čeká aspoň ta láhev Baileys.“

A stejně rázně, jak se do hospody přiřítila, tak z ní vyletěla. Její tyrkysový kabát se jen zavlnil v otevřených dveřích, kterými do místnosti vlétl studený vzduch, a osazenstvo celé hospody zíralo na prázdné dveře.

Kapitola 2

Klára je ranní ptáče. Když se brzy ráno probudila v podkrovním pokojíku, hned si všimla, jak tenkými červenými závěsy na střešním okýnku pronikají sluneční paprsky. Klekla si a závěsy roztáhla.

Podívala se ven, a když uviděla, jak okolní krajinu zalévá zimní slunce, pomalu se jí ústa roztáhla do úsměvu. Zatlačila na západku, aby pootevřela okno, a okamžitě ji do kůže štípl chladný čerstvý vzduch. Trávník na zahrádce za hospodou se třpytil tenkým nánosem námrazy a lavičky byly poseté drobnými bílými flíčky. Za živým plotem na konci zahrady se otevíral ničím nerušený výhled do okolních polí: některá byla zorána v pravidelných řádcích, na jiných vykukovaly zpod třpytivé ledové krusty ostrůvky zeleně. Obloha byla poseta narůžovělými a světle modrými šmouhami a Klára ucítila vzrušení, které provázelo každý nový den na místech, která neznala.

Krabičce s cereáliemi ani nepříliš výkonné sprše v přilehlé koupelně nevěnovala žádnou pozornost a rychle na sebe natáhla rifle, tlustý vlněný svetr a z batohu vyhrabala i pletenou čepici, kterou si nasadila na hlavu a ukryla pod ní zplihlé blond vlasy, které už nutně potřebovaly umýt. Věci si nechala v pokoji, potichounku se proplížila po dřevěných schodech do hospody a přes kuchyň vyklouzla zadními dveřmi ven.

Věděla, že obchody budou v tuhle dobu ještě zavřené, ale přesto ve skrytu duše doufala, že třeba narazí na nějakého dobrosrdečného pekaře, který kvůli ní otevře dřív. Představila si vůni čerstvého, ještě teplého pečiva a zhluboka se nadechla, jestli jí něco ve vzduchu nenapoví, kterým směrem by se měla vydat. Brzy se však ukázalo, že ve vesnici není ani jedna pekárna. A že tam není ani kavárna či malé bistro. A když procházela hlavní ulicí, zarazilo ji, kolik cedulí s nápisem NA PRODEJ potkala a kolik krámků mělo prázdné výlohy, za kterými vytušila jen oprýskané židle nebo srolované koberce. Jiné výlohy někdo zabednil deskami, a dokonce i graffiti na zdech vypadala jen jako odbyté, nečitelné a unylými barvami nastříkané čmáranice. Na jednu výlohu vyryl kdosi do tlusté vrstvy prachu vybledlý vzkaz, na jiné zela šedivá cedule slibující konečný výprodej zboží.

Klára si zastrčila ruce hlouběji do kapes, protože jí studený vítr na liduprázdné hlavní ulici zalézal za nehty. Představovala si, jak tu bývá v letních měsících rušno a živo, výlohy jsou plné barev a uličky vydlážděné kočičími hlavami ukrývají bezpočet pokladů, nenápadných krámků plných cenností, starožitností vyskládaných na chodnících, kavárniček a cukráren, kde vám nabídnou čerstvé džusy a smoothies. A všude kolem je plno lidí, kteří se těší, až se vydají na procházky do okolí, aby si do sytosti užili všech těch přenádherných výhledů do malebné krajiny.

Co se tu stalo?!

I když žila v Anglii už dost dlouho, pokaždé ji vzhled anglických vesniček překvapil a nejvíc ji udivovalo, jak bývají zdejší domky natěsnané u sebe… Jak moc se liší od toho dánského města, kde vyrostla! A stejně jako pokaždé, když si vzpomněla na domov, ucítila v krku knedlík, který jen ztěžka polkla.

Když dorazila k nejvýraznějšímu obchůdku na hlavní ulici, zastavila se. Měl vínově rudou fasádu a zlatými písmeny vyvedený nápis „Hračky u Aldenů“ a byl to sice trochu kýč, ale rozhodně každého kolemjdoucího upoutal. Zamračila se, když jí došlo, že to musí být krámek, který se co nevidět zavře také. Bylo to vlastně neuvěřitelně smutné: vždyť všichni se už těší na Vánoce, a tenhle obchůdek zůstane uzavřený a s potemnělým interiérem, který tak neladí s jeho radostným, nápadným průčelím.

Když se doloudala až na konec ulice, silnice se stočila za zatáčku lemovanou alejí. Naproti stál malý kostelík, do nějž se vstupovalo zastřešenou brankou, a dál už se táhla jen pole. Vesnice působila malebně a romanticky, ale v tu chvíli měla Klára pocit, že tu snad není ani živáček – jen ona sama. Vrátila se pohledem na hlavní, na okamžik krátce zavřela oči a zhluboka se nadechla.

„Ještěěě…“

Hlas za zády ji vytrhl ze zamyšlení a zprudka otevřela oči.

„Opravdu? Tak dobře.“

Z postranní uličky se ozval zpěv: „Když jsem já sloužil to první léto, vysloužil jsem si kuřátko za to. A to kuře krákoře, běhá po dvoře, má panenka pláče doma v komoře. Když jsem já sloužil to druhé léto, vysloužil jsem si kachničku za to…“

„A proč pláče?“ ozval se dětský hlásek.

„Už jsem ti to říkala,“ odpověděl ženský hlas. „Protože je sama doma.“

„A stane se jí něco škaredýho?“

„Ale ne, nestane.“

„Umře?“

„Ne, jsem si jistá, že neumře.“

„Tak proč brečí?“

„Protože je jí smutno, ale nakonec se její mládenec vrátí.“

„A proč?“

„Protože jí to slíbil. A nejspíš by se mu taky stýskalo. Tobě by se po mně stýskalo určitě, ne?“

„Hm, možná.“

„Jak to myslíš možná? Určitě by se ti po mně stýskalo. Kdo by ti dělal třeba palačinky?“

„Táta.“

„Hm, aha. A kdo by ti dával džus?“

„Babička.“

„Ty si ale vymýšlíš! Babička ti přece nikdy nedává k pití džus, myslí si, že má strašně moc cukru.“

„Já mám cukr rád.“

„To teda máš, já vím.“

„Tak ještěěě…“

Klára uslyšela hluboký povzdech. „Ale začnu až u té sloky, kdy ten mládenec sloužil poslední léto, protože se na to nesoustředíš… Rory!“

Z uličky se najednou vyřítil malý chlapeček a zprudka zastavil jen kousek od Kláry. Podíval se na ni, vyděšeně vykulil oči, bleskově se otočil na místě a uháněl se schovat za nohy své maminky.

„Co děláš, prosím tě! Vždyť jsem ti už tolikrát říkala, abys nebě… Ach, dobrý den!“ Byla to žena, kterou Klára viděla večer v hospůdce. Mladá blondýnka, která se statečně postavila za Luisu. „Jé, promiňte, děláme tu pořádný rozruch, že?“

Klára se na ni zadívala pozorněji – žena měla dokonale rovné, dlouhé vlasy, elegantní světle hnědý kabát a pihy na nose byly snad to jediné, co se na ní jevilo nedokonalé a neuspořádané. „To vůbec nevadí. Říkala jsem si, že je to moc pěkná písnička.“

Lauren si schovala hlavu do dlaní v kožených rukavicích. „Bože, to je teda pěkný trapas!“

Klára se zasmála. „Ne, vážně, bylo to báječný. A navíc tu písničku neznám,“ přiznala se bez okolků. „Tu u nás doma nezpíváme.“

„A kde doma myslíte?“

„V Dánsku. U nás je to spíš hodně o rybách…“

„Hm, to jste tedy pěkně daleko od domova,“ poznamenala Lauren.

Klára jen přikývla, protože se jí to téma nechtělo dál rozvíjet.

Lauren si však Klářiny změny tónu nevšimla, a nerušeně pokračovala: „Je to o pánovi, co sloužil u vojáků a každý rok si něco vysloužil. Nic hlubšího v tom ale nehledejte. Takže má vlastně Rory pravdu, když má tolik otázek.“

„Rory má pravdu. Rory má pravdu!“ zavýskal chlapeček zvesela a začal rozpustile kroužit kolem své matky.

„Jasně, ten voják moc na vybranou neměl, to je jasné, ale že ta panenka tolik let jen sedí doma a pláče… no, nevím…“

Klára se zasmála a její smích se zvonivě nesl prázdnou ulicí. „Hm, to máte tedy pravdu…“

„Hm, ale zase bych ji neměla soudit tak přísně, já jsem někdy taky ráda, že jsem ráda,“ poznamenala Lauren s pohledem upřeným na syna, který právě nebezpečně balancoval na okraji lavičky. „Rory, opatrně!“

„Opatrně! Opatrně! Opatrně!“ zopakoval chlapec po ní a začal se přidržovat opěradla jen jednou rukou. Jak se na lavičce zapotácel, z hlavy mu spadla na zem čepice s velkou bambulí a odhalila hustou kštici světle hnědých vlasů.

„V tuhle dobu tu nikdo nebývá, ale kdybychom nešli ven, tak se Rory doma nejspíš pomine. A já doma taky dost vyšiluju, když mi všechno kolem jen připomíná, kolik toho ještě musím vyžehlit, a že mě čekají tuny špinavého nádobí.“ Lauren natáhla ruku k Rorymu, který na nejistých dětských nožičkách zavrávoral. „A promiňte, jsem Laur – RORY, NE!“ vykřikla a ruka natažená k pozdravu jí bleskově klesla, jak se snažila zabránit synovi, aby nesebral z lavičky prázdný obal od čokolády. „Lauren,“ dořekla, když popadla dítě do náruče. „A tohle, jak jste již určitě pochytila, je Rory.“

„Já jsem Klára.“

„Těší mě,“ pokračovala Lauren, zatímco Rory začal kolem sebe kopat nohama, aby se vysvobodil z jejího sevření, což se mu nakonec podařilo. „Zůstaň na lavičce!“ napomenula ho, když se snažil přesunout na opačnou stranu lavičky. „Hm, to skoro vypadá, že mě ten kluk neposlouchá, co?“ zasmála se. „Omlouvám se, ti malí špunti si na nějaké společenské zdvořilůstky nepotrpí, co si budeme povídat. Minulý týden si to v supermarketu namířil k nějakému staršímu pánovi a řekl mu, ať ho plácne do šulínka. Skoro jsem u toho regálu s cereáliemi umřela, jak jsem se styděla.“

Klára se zatvářila soustrastně a v duchu se jen podivila, kde ta žena bere tolik energie. „Nevíte, kde bych tady dostala něco k jídlu?“ obrátila se na ni. „Tak trochu jsem doufala, že tu někde seženu třeba čokoládovou rolku nebo mufin nebo… no, aspoň kafe by mi bodlo.“

Lauren pokrčila bezradně rameny a úsměv jí zmizel z tváře. „Teď už jen na internetu nebo ve velkém supermarketu v sousedním městě, když máte auto. Máme tu jeden docela prima farmářský obchůdek, ale tam si taky musíte zajet.“

Klára zavrtěla hlavou. „Hm, já auto nemám.“

„To je aspoň ohleduplný přístup k přírodě.“

„Ani ne. Jen jsem se prostě nenaučila řídit. U nás doma stojí auto spoustu peněz a já jsem zvyklá chodit všude pěšky. Tam u nás v…“ Klára se zarazila a větu nedořekla, protože nechtěla vyslovit jméno svého rodného města nahlas. Vlastně o něm nechtěla ani přemýšlet. „Takže jestli to chápu správně, tady není opravdu vůbec nic?“

Lauren si povzdechla a zkřížila paže. „Mívali jsme tu restauraci U Bertieho. To byl báječný podnik, kde dělali vyloženě božské snídaně. Sice zrovna neodpovídaly těm současným tak zvaným dietním trendům, ale vážně neměly chybu. Ten jejich francouzský sendvič s banánem a kopcem slaniny a to všechno zalité javorovým sirupem… mňam! No, jo, fakt se mi po Bertiem stýská!“

„A kam odešel?“

„Asi před půl rokem si otevřel nový podnik v sousední vesnici. Byl jeden z posledních, co odešli. A teď…“ Lauren ukázala prstem na hračkářství na protější straně. „Jenomže o tom před jednou malou osůbkou raději ani nemluvme, nebo v přímém přenosu zažijeme, jak pro ni nastane konec světa – a to ještě není ani osm ráno. To by nebylo nic příjemného.“

Klára přikývla, že rozumí. Bylo zřejmé, že se Lauren snaží celou věc odlehčit, ale její smutný úsměv prozrazoval vše.

„Je to hrozné,“ rozhlédla se po hlavní ulici. „Když jsme se sem před pěti lety přestěhovali, byl to vyloženě božský kout světa. Spousta malých obchůdků, lidé se tu zdravili… a teď najednou tolik známých tváří zmizelo a obchody… no,“ ukázala mlčky na zabedněné výlohy, „však to vidíte. Už tady zbyla jen hospoda. A Róza, která prodává mléko a další základní potraviny na zdejší poště. Ale má tam tak podivnou otvírací dobu, že se do ní nikdy nestrefím. Ale třeba byste to mohla zkusit tam.“

V té chvíli k nim přiběhl Rory a ručka v pletené rukavici vklouzla rychle do máminy dlaně.

„Róza,“ zopakovala Klára a v duchu si představila zrzavé vlasy a tlusté černé oční linky, „není to ta paní, co byla včera taky v hospodě?“

Lauren přikývla. „Jasně… vždyť vy jste tam byla s námi. Bože, to tedy bylo vážně drama. Ona a Luisa se moc nemusejí. Jsou sice sousedky, ale příkladné sousedské vztahy rozhodně nepěstují. Táhne se to celé roky…“ Lauren mávla neurčitě rukou. „Snad prý už od osmdesátých let. A pak tu byla před pár lety ta aféra na vesnické slavnosti… ale o tom opravdu snad ani slyšet nechcete.“

„Hm, to zní tedy zajímavě!“

„Myslím, že stačí, když vám povím, že na další slavnosti už stánek se sestřelováním kokosáků nebyl.“

„Kokosák, kokosák…“ Rory spustil další litanii a začal opět divoce kroužit kolem Lauren, takže se Klára už nestihla zeptat na další podrobnosti.

Lauren se sklonila ke kabelce a začala v ní něco hledat. „Včera jsem si vážně myslela, že budu muset zafungovat jako soudce. Tak živo tady nebylo už pěkně dlouho.“ Lauren vytáhla z kabelky papírový kapesník a začala Rorymu utírat šmouhu na tváři. „Do společnosti se dostaneme tak jednou za měsíc, takže to bylo vážně vzrušující, že jsme u toho zrovna byli. Aspoň jsem na chvíli přestala mlet o Roryho očkování a jeho posedlosti Jirkou.“

„Jirkou?“ Klára vůbec nechápala, o kom Lauren mluví.

„Myslím prasátko Jirku. To je mladší bráška Pepiny,“ vysvětlila jí Lauren. „Ano, to je teď v podstatě celý můj život…“

Jak Rory uslyšel zmínku o prasátku Pepině, zvedl k Lauren oči a pak jí dost silně vrazil hlavou do nohou. Nebylo divu, že Lauren už pokus s kapesníkem a šmouhou vzdala. „Jo! Já se chcu dívat na Jirku! Domů! Chcu domů! Na Jirku!“

„Ach bože, že já o tom vůbec začala mluvit,“ povzdychla si Lauren, zatímco jí Rory lomcoval rukou a snažil se ji táhnout směrem k domovu. „Tak my raději půjdeme.“

„Jsem ráda, že jsme se seznámily,“ začala se loučit Klára a sklonila se i k Rorymu. „A s tebou taky,“ dodala, načež chlapeček vyděšeně vypískl a schoval se za Lauru.

„A chystáte se tady zůstat déle?“ zajímala se ještě Lauren, přestože ji Rory vehementně ponoukal k odchodu.

„Chystám se ještě do Cambridge.“

Lauren přikývla. „To je pěkné město. Parádně se tam vesluje. Hm, škoda, že tu nezůstanete – mně by se nová kamarádka hodila.“

„Já jsem tvůj kamarád,“ zatahal Rory za lem jejího elegantního kabátu.

„Hm, to víš, že jsi,“ prohrábla láskyplně Lauren synovy husté vlasy. „Jenomže já jsem spíš myslela na někoho, kdo může pít víno a pomlouvat se mnou ostatní kamarádky, víš,“ zamumlala tiše tak, aby to slyšela jen Klára.

„Co je to víno?“ zopakoval po ní Rory, který očividně slyšel jako rys.

Lauren se už jen posmutněle usmála.

Klára se na ni podívala a na tváři se jí najednou objevil široký úsměv. „To je opravdu škoda,“ zopakovala po Lauren a najednou už přesně věděla, kam vyrazí teď.

Kapitola 3

Joe stál zády ke dveřím a dlaní si bezděky oprašoval rukáv saka. Obleky si nechával šít na zakázku a teď ho látka mezi rameny lehce táhla. Věděl, že by měl zase začít chodit do posilovny. Narovnal se a pozoroval svůj odraz v okně.

Kdesi hluboko za skleněnou výplní se doširoka rozprostíral Londýn. V ohybu říčního koryta viděl špinavě našedlou vodu Temže a v dálce i obrysy vrcholku Londýnského oka. Slunce ještě zcela nevyšlo, a tak půlku města přikrývaly potemnělé stíny. Sluneční zář osvětlovala zatím jen kanceláře nad jeho hlavou. Pozoroval střechy východního Londýna, nepřehlednou spleť ulic a uliček i hlavy lidí, kteří po nich spěšně procházeli. Co by asi tak uviděli, kdyby se podívali nahoru? Jen elegantní fasádu kancelářské budovy, chrom, ocel a celoplošné okenní tabule. Joe stál příliš vysoko, než aby kdokoli z ulice dokázal za oknem rozeznat jeho postavu v modrém proužkovaném obleku, s naleštěnými polobotkami a vázankou s klasickým uzlem. Chodci neměli ani tušení, že je někdo z výšky pozoruje, a Joe měl pocit, jako by o pár centimetrů vyrostl.

V odrazu skla se ukázal tenký proužek světla a o vteřinku později i rozmazaný stín osoby, která vešla do místnosti. Joe polkl. Okamžitě byl zase v obraze a odhodlaný konat. Otočil se čelem do místnosti a zdvořilým pokývnutím hlavy poděkoval Pam, která se už otáčela k odchodu – už dříve ji instruoval, že si nepřeje, aby nabízela hostu kávu. Jeho asistentka naposledy přejela pohledem muže, který právě vešel do místnosti, lehce skousla rty a rychle za sebou zavřela dveře.

„Ránko, Joe,“ pozdravil ho bodře příchozí muž a rázným krokem se k němu vydal. Na rameni dobře střiženého obleku od Armaniho měl malou neurčitou skvrnu, které si Joe okamžitě povšiml, a hned se cítil ještě o něco sebevědoměji. Muži si potřásli rukama.

„Matte, díky, žes přišel.“

Mladý muž zvedl tázavě obočí. „Moc nevím, co si o tom pozvání mám myslet. Ještě než jsem stačil začít počítat, už pro mě přišla Pam,“ řekl se zívnutím, které se snažil přikrýt dlaní.

Joe odvrátil pohled. „Ano… musela na tebe půl hodiny čekat.“

Matt na jeho poznámku nijak nezareagoval, jeho zrak se upíral na nakousnutý croissant na Joeově psacím stole. Mimoděk si olízl rty, což Joea ještě více podráždilo.

„Pam mi pověděla, že se jí narodilo další vnouče. Kluk. Je stejně starý jako moje Nancy. Navrhl jsem jí, že bychom je spolu mohli jednoho dne zasnoubit…“ spustil příchozí, ale najednou se zarazil a na tváři se mu objevil ustaraný výraz.

Joe ho jen upřeně a s hlavou na stranu pozoroval. Neměl ani tušení, že Pam má nějaké vnuky. Bylo však třeba postupovat podle plánu, který si pro tuto schůzku vytyčil. „Myslím, že víš, proč jsem si tě zavolal, nebo snad ne?“

Mattův zakaboněný výraz se ještě prohloubil a jeho obvykle hladká olivová pokožka nad kořenem nosu se stáhla do hluboké vrásky. „O letošní squashový žebříček nejspíš nejde, jestli se nepletu,“ pronesl nejistě a jeho nervozita očividně vzrostla.

Joe se ani neusmál. „Tvůj tým pracuje v poslední době i za tebe. Jules do firmy přivedl dva nové klienty, Paddy chodí do kanceláře na půl pátou… co mu taky zbývá, když se ty k práci stavíš dost laxně…“

Matt postoupil o krok dozadu, jako by dostal ránu do obličeje. S ústy otevřenými na Joea jen němě zíral.

„Šéfové nahoře,“ Joe vzhlédl mimoděk ke stropu, „už mají dost všech těch výmluv a omluv, co v poslední době slyší z tvého týmu. Býval jsi opravdu schopný a pro firmu mimořádně přínosný, ale už celé měsíce jsi do společnosti nepřinesl žádné nové obchody. A ta patálie s Andersonem už byla poslední kapka.“

„Já už jsem to Karen říkal. Můj společník podělal vstupní data, takže naše čísla pak…“

Joe ho zvednutím ruky zarazil. „Jistě. Ale dřív by sis toho stoprocentně všiml.“

Matt zmlkl. Joe sklopil oči, rozhodně si svou roli neužíval, a navíc si vzpomněl, jak mu loni Matt nezištně pomohl. Měli jít s jedním významným novým klientem na oběd, ale zaspal a dorazil na místo, až když podávali moučník. Matt jeho zaspání přešel s humorem, bez zbytečných řečí ho zastoupil a nikomu nic neřekl. Joe si byl jistý, že jiní kolegové by trapné situace využili v jeho neprospěch a s chutí by ho symbolicky bodli do zad.

Nyní však jen zavrtěl hlavou a nepříjemnou vzpomínku rychle zahnal.

„Takže ty mi dáváš padáka?“ pronesl potichu a unaveně Matt. „Rozumím tomu správně?“

Joe si odkašlal a jen těžko se mu vracelo k původnímu schématu schůzky. Kéž by tuhle nepříjemnou záležitost mohl místo něj vyřídit Paul! Ten si tyhle věci vyloženě vychutnával. Teď však nezbývalo, než jen nejistě přešlápnout z místa na místo a začít na prstech vypočítávat jednotlivé důvody nespokojenosti: „Tvoje neustálé pozdní příchody do práce, velmi často se nemůžeš účastnit důležitých porad, máš schodky v číslech, svůj tým vedeš neefektivně…“

Matt jeho výčet pozorně poslouchal a s každou další položkou mu tváře rudly čím dál víc.

Joe se zarazil a zadíval se mu upřeně do očí. „To je varování, kámo.“

„My nejsme žádní kámoši.“

Joe si znovu odkašlal. Zasloužil si to.

„Podívej, my jen potřebujeme dát věci do pořádku, dostat se zase na vrchol. Chceme se zase dostat nahoru, potřebujeme víc kšeftů a projektů.“

Matt zvedl k Joeovi unavené oči. „Bože, já tě teda vážně odhadl úplně špatně. Myslel jsem si, že…“ zarazil se, ale pak se napřímil a zvedl bradu. „Ty jseš ale jenom studenej čumák, co mu jde hlavně o kšeft, víš to, že?“ Když se Joe ani neošil, Matt rozhorleně pokračoval: „Tobě a všem těm velkejm zvířatům nahoře, co jsou parádně za vodou, jde jen o zisk. Zisk, zisk a nic jinýho.“

„Tys to měl dřív nastavené stejně, Matte.“

„A pořád mám,“ rozhodil Matt zprudka paže, až Joe nevědomky o krok ustoupil.

„Prostě jen trávím doma o pár hodin víc. Vždyť máme první děcko! A ty moc dobře víš, jak dlouho jsme se o ně pokoušeli, Joe. Sakra…“ Odmlčel se a projel si vlasy rukou. „Vždyť jsem ti tuhle večer skoro brečel na rameni, když jsem ti vyprávěl, čím vším jsme si museli projít. A jo, je to teď náročný, ale pomalu se všechno zlepšuje. Malá už spí celou noc, tedy skoro. Já prostě jen chci trochu pomoct Suzie, sama by to nezvládla.“

Joe zvedl ruku. „Jasně, já vím, Matte, a je mi to líto, ale…“

„Zatraceně, neříkej mi, že je ti to líto!“

Cosi v Joeovi se zlomilo. Už toho měl plné zuby. Nechtěl takhle stát ve své kanceláře a dělat to, co právě dělal. A přestože toužil své chování spíš ospravedlnit, jeho hlas zněl ještě příkřeji. „Tlačí na nás ze všech stran, Matte, jak sám moc dobře víš. Je ti jasný, co se tu právě teď děje. Kvůli tobě jsme přišli o fúzi s Anderson Corporate a místo nás ji dostali Kline Brothers. Takže tenhle pohovor ber jako první oficiální varování, ano?“ Joe se odmlčel, ale pak ještě dodal: „Máš opravdu velké štěstí.“

„Já mám štěstí? Jasně, to je od tebe fakt parádní, kámo, díky moc,“ odsekl Matt ještě podrážděněji.

„První oficiální varování. A přitom dobře víš, že ti nahoře čekají jen na první záminku, aby mě vyhodili. Jo, víš to moc dobře…“

Joe odvrátil zrak. Tahle slova slyšet nechtěl, protože opravdu dostal pokyn, aby o této schůzce podal Karen zevrubnou zprávu. Opravdu věděl, jak to ve firmě v podobných případech chodí. Matt už měl na zádech terč, to bylo jasné. „Uvidíš, že to bude v pohodě,“ pronesl nepřesvědčivě, protože si už sám sebou nebyl vůbec tak jistý.

Matt na něj vrhl rozčilený pohled. „Takže jestli je to všechno, zvednu raději ten svůj nevýkonnej zadek, vrátím se k svýmu neschopnýmu týmu a pustím se do práce.“

Joe se znovu podíval z okna.

„A ty jen doufej, že už nikdy nebudeš potřebovat, aby tě někdo jinej musel tahat z průšvihu a krýt ti záda,“ ozval se ještě Matt cestou ke dveřím, zatímco Joe jen mlčky sledoval jeho odraz v okenní tabuli. U dveří se k němu Matt naposledy otočil: „Hele, kámo, přece víš, že život není jenom o téhle práci!“

Joe místo odpovědi jen pokrčil rameny, a zatímco se díval za Mattem, automaticky si znovu oprášil rukávy saka. A pak už se dveře zabouchly a pruh světla zmizel.

Slunce mezitím vyšlo nad celé město a jeho paprsky opírající se do protilehlé kancelářské budovy Joea na vteřinu oslepily. Pak vytáhl z kapsy mobil, zkontroloval nové e-maily a všechny novinky týkající se probíhajících obchodů. Na displeji telefonu si všiml, že má ztracený hovor od matky. Nejspíš si vyrazila na jednu ze svých časně ranních procházek a chtěla mu vylíčit krásný východ slunce na venkově. Joe si povzdechl. Na hovor s ní neměl energii, a tak s lehkým pocitem viny vrátil mobil do kapsy. Zavolá jí později.

Kapitola 4

Luisa naštvaně praštila telefonem o zem. Naštěstí přistál mezi dvěma obrovskými hromadami oblečení, pro které se nakonec místo v jejím kufru nenašlo.

„A ty na mě přestaň tak čučet!“ křikla směrem ke kleci zavěšené v rohu místnosti. „Víš, že tě s sebou vzít nemůžu. Řádí přece ta ptačí chřipka…“

Papoušek se na ni zachmuřeně podíval a opatrně, nožku za nožkou, se začal šinout po bidýlku ke stěně. Když tam dorazil, zaskřehotal „MÁŠ PADÁKA“! a uraženě se otočil do kouta.

„Jasně, tak buď protiva, když chceš,“ odsekla Luisa a odhodila hořčicově žlutý svetr na levou hromadu. Velká zrzavá kočka pohodlně natažená před krbem se zarazila a přestala si čistit drápky. „Ach bože! Ty taky? To snad ne! Už toho oba nechte! Mám tak jako tak dost špatné svědomí a vy dva mi to nemusíte ještě zhoršovat.“

Luisin kufr byl otevřený a v nepřehledné skrumáži se válely ručníky, plavky, knihy a nejrůznější svršky. Hodinu hledala pas a teď měla šíleně naspěch. Navíc jí znervózňovaly kuchyňské hodiny – baterie se jim vybila zhruba před rokem, a kdykoliv se na ně teď podívala, málem dostala infarkt, protože pokaždé uvěřila, že je opravdu už 11.05. Uvědomovala si, že zase mluví jen sama se sebou, ale předešlý večer v hospodě, celá ta věc s mimořádně protivnou Rózou, ji natolik rozčílily, že se nedokázala ovládat. Chtěla všechno povyprávět papoušici Lady, ale od té doby, co si pták všiml kufru, choval se vyloženě uraženě.

„Prosím tě, nemohla by ses otočit ke mně? Chtěla bych ti to dovyprávět. Pustím tě na pár minut ven, ano?“ Jak to dořekla, zrzavý kocour jménem Roddy okamžitě zvedl hlavu, naježil srst a jeho žluté oči zbystřily. „Ale, Roddy, prosím tě, nech toho!“

Její slib zřejmě zafungoval, protože papoušek se otočil a přesunul se po bidýlku zpět ke dvířkům, kde s povýšeným výrazem čekal, až mu Luisa otevře. „PARÁDIČKA, PARÁDIČKA!“ zvolal radostně.

V tom okamžiku se ozval zvonek, Luisa zaklela a ruka jí klesla dřív, než stačila klec otevřít. Pták jen rozzlobeně zaskřehotal.

„Do prkýnka, počkej chvíli, ano, zlato?“

Lady odťapkala zpět na své místo u zdi a znovu se naštvaně zadívala upřeně do zdi. „MÁŠ PADÁKA!“

Luisa jen zvedla oči v sloup. Lady byla – na papouška – opravdu neuvěřitelně teatrální herečka. U domácího telefonu se na chvíli zarazila. Ze žádného okna svého bytu na ulici neviděla, ale taxi mělo přijet každou chvíli, a tak pro jistotu zmáčkla tlačítko.

„Regu? Jestli jsi to ty, jedeš moc brzo.“

Z telefonu se ozval hlas, který nepoznala. „Ne, já jsem Klára. Neznáte mě, ale… no, prostě jmenuju se Klára.“

Luisa pustila tlačítko a obrátila se na kocoura, který se vrátil k lízání kožichu. „Jaká Klára, nevíš?“

Kocour se ani neobtěžoval zvednout hlavu.

Luisa tedy jen pokrčila rameny a znovu stiskla tlačítko. „Pojďte nahoru,“ řekla a rozhlédla se po bytě, který vypadal jako po výbuchu.

Od vstupních, notně omšelých dveří slyšela na úzkém schodišti kroky. Za okamžik se na něm objevila mladá blondýnka v riflích, měkkém vlněném svetru a fialové pletené čepici. Měla až neuvěřitelně hebkou, téměř dokonalou pleť a smála se na Luisu jasně modrýma očima. To děvče jí bylo trochu povědomé. Luisa se zamračila.

„Omlouvám se, že vás takhle přepadám,“ ozvala se dívka, když se ocitla na posledním schodě. „Bože, já teda opravdu nemám žádnou kondičku,“ zasmála se, když se zadýchaně chytila za boky. „Pár schodů a já si musím sednout.“ Na tom děvčeti bylo něco zvláštního – jako by z něj vyzařovala jakási příjemná teplá záře, a tak se Luisa přistihla, že jí úsměv spontánně opětuje.

„Pojďte dál, jen pojďte!“ pobídla ji a zavřela za ní dveře. „Hm… a kdo že vlastně jste?“

Dívka se narovnala a odhalila větrem zrudlé tváře. „Jsem Klára. Bydlím v hostinci. Byla jsem tam včera večer.“

„Ach božínku!“ rozhodila Luisa paže. „To byl teda večer, co! Nebudeš se zlobit, když ti budu tykat, že ne? Dáš si mrkvový koláč?“

„Ach ano, moc ráda. Zrovna se snažím najít nějakou kavárnu nebo pekárnu. Ještě jsem nesnídala.“

„Nic takovýho tady nenajdeš,“ opáčila Luisa, popadla fuchsiově růžový sarong a hodila ho směrem k otevřenému kufru. „Koláč leží na lince. Upekla jsem ho včera. Mrkvovej koláč má Lady úplně nejraději,“ prohlásila a na vysvětlenou pohodila hlavou směrem ke kleci. „Ukroj si sama… a víš co? Ukroj kousek i mně, ano? Zrovna balím – odlítám, však víš…“

„Jasně, samozřejmě.“ Klára se opatrně vydala kolem hromad a hromádek nejrůznějších věcí do kuchyně, když se najednou ozval skřehotavý výkřik „MÁŠ PADÁKA!“, a ona sebou vyděšeně trhla.

Luisa jen mávla rukou a dál hledala něco v zadních útrobách šatníku. „Promiň! A taky se omlouvám za ten chaos tady. Ráda bych řekla, že to je tím balením, ale bohužel takhle to tu vypadá dost často.“ Luisa vytáhla ze skříně bronzové žabky a šťastně se usmála. „Hurá! Já věděla, že tu někde budou,“ vykvikla nadšeně a vítězoslavně je ukázala Kláře.

Klára se podívala na šťavnatý koláč a chopila se nože. „Takže opravdu odjíždíte? A kam?“

Luisa, která klečela u zásuvky pod pohovkou, ani nevzhlédla. „Do Madridu!“

Klára položila kus koláče na talířek. „Ach, to je teda romantika!“ povzdechla si a představila si klikaté úzké uličky vydlážděné kočičími hlavami, na každém rohu flamencové tanečnice v pestrobarevných sukních, obrovské džbány plné sangrii a všechny ty usměvavé a rozesmáté tváře starousedlíků na sluncem zalitých náměstích.

Luisa se za pohovkou téměř ztratila a ven jí koukala jen obě chodidla. „Představ si, že je tam osmnáct stupňů! Dovedeš si to představit? OSMNÁCT STUPŇŮ V LISTOPADU!“ zavýskla tak bujaře, že se kocour probudil, posadil se a otráveně se rozhlížel, co ho vyrušilo. Pak se pro změnu zjevila nad pohovkou Luisina hlava. „Už si ani nepamatuju, jaký to je, když je venku osmnáct stupňů. Připadá mi, že léto bylo už tak strašně dávno… A stejně nám skoro pořád pršelo. Chci slunko! Sluneční paprsky na tváři, na pažích, na krku, na zádech, chci si spálit šlapky na horkým písku, namočit si nohy v moři a říct si: ‚Ach, to je úleva, ta voda tak parádně chladí! Je tak neuvěřitelný HORKO!‘“ Pak Luisina hlava zase někde zmizela a zpoza pohovky se už jen ozvalo: „Nechci ale, abys z toho dostala depresi… však víš, jak to myslím.“

Klára přešla k barové židličce a posadila se na ni. „No, já nejsem na horko moc zvyklá. V Dánsku jsou teď tak tři stupně.“

„TŘI?“ Luisina hlava s divokou hřívou kudrnatých vlasů opět vykoukla zpoza pohovky. „Bože, a to se v takové zimě dá něco dělat?“ zeptala se s téměř vyděšeným výrazem ve tváři. „To se snad všichni ukládáte k zimnímu spánku jako medvědi, ne?“

„Hm, ani…“ Klára se musela usmát, protože si vzpomněla na typické dánské zimy. Měsíce pomalu dušených gulášků a jiných vydatných jídel, hrnečky s horkým gløggem, sálající krby a krbová kamínka… „Vlastně svým způsobem ano.“

Když si stáhla čepici z hlavy a prameny vlasů se jí rozprostřely po zádech, už se usmívala o poznání míň. Už nikdy nezažije takové zimy, jaké prožívala celé své dětství, kdy se rodina scházela u velkého dubového stolu, aby se všichni zahřáli plnou miskou husté, horké polévky. Nechtěla se ale opět vracet ke starým vzpomínkám, a tak jen rychle zamrkala, aby je odehnala.

Zakousla se do koláče a všimla si, že z rohu pokoje na ni pokukuje Lady – pokaždé když k ní zvedla svou papouščí hlavu, uhodila naštvaně křídly do klece.

Luisa vyskočila na vedlejší barovou židličku. Na hlavě jí trůnil obří klobouk s našitými monumentálními látkovými slunečnicemi. „Jí si nevšímej!“ mávla jen rukou směrem ke kleci. „Vždycky žárlí, když tu někdo je a já si jí nevšímám. Navíc mrkvový koláč miluje úplně nejvíc ze všeho.“ Luisa rychle odkrojila ze svého kousku špičku koláče a na hladké straně nože ho vložila do klece. Papoušek se na něj jen zamračil a znovu se trucovitě otočil ke stěně. „Myslím, že bude načučená až do mýho odjezdu. Ví, že balím.“

„A co s ní bude?“ zeptala se Klára a strčila si do úst další sousto. „Mimochodem, ta buchta je fakt šíleně dobrá,“ zamumlala s plnou pusou.

Luisa souhlasně přikývla. „Já vím. Jsem excelentní pekařka. Vždycky jsem byla. To je jeden z mých talentů. Pečení a čtení z tarotových karet. A taky umím foukat sklo. Nikdy jsem nezkusila kitesurfing, ale mám odjakživa pocit, že by mi to šlo taky skvěle. A na co máš talent ty, Kláro?“

Kláru na vteřinku její otázka zaskočila. „Hm, no, já… já…“

„Ale no tak. Každej má nějakej talent. Lidi o tom jen neradi mluví, však víš, aby někdo neměl pocit, že se chlubí, ale to je přece hloupost. Já jsem v jistejch věcech naprosto k ničemu a dost často to lidem připomínám. Třeba když jsem se snažila naučit hrát na housle. Byla to vyloženě tragédie! Když jsem cvičila, znělo to, jako kdyby u mě doma někdo v agónii umíral. A skládanky, puzzle… ty mě vyloženě vytáčejí! Vždycky se rozčílím, a pak ty kousky zastřihnu tak, aby mi do obrázku pasovaly. Ale zato dělám ten nejbáječnější citronovej piškot!“ Luisa rozhodila teatrálně paže a slunečnice jí s každým pohybem hlavy zatančily na klobouku.

„Takže co s těmi vašimi mazlíčky teď bude?“ zopakovala Klára otázku, aby odvrátila pozornost od svých talentů, popřípadě jejich nedostatku.

Luisa znovu mávla rukou. „To je jedna z věcí, co musím před odjezdem ještě vyřídit. Hodím klíče od bytu Gavinovi. On na tu mou zvířenu dohlídne. Už se o ně jednou staral, když jsem byla v Thajsku na dovolené s bioenergetickýma meditacema.“

„Aha,“ odvětila Klára, byť sice netušila, o čem Luisa mluví, ale raději se jí na to ani nezeptala a jen si smetla drobek ze rtu.

Luisa se zarazila a také si pomalu otřela koutek úst. „Takže… jak ti vlastně můžu pomoct?“ vyhrkla nečekaně a doslova vyskočila ze židličky, až jí klobouk sletěl z hlavy. „Mám asi tak dvě vteřiny a musím udělat ještě milion věcí. Takže mi pojď pomoct a povídat si můžeme u toho.“

Klára také sklouzla na podlahu. „Jasně. A co mám dělat?“

Luisa ukázala prstem na roli sáčků na odpadky, která ležela na kuchyňské desce. „Věci, co se můžou zkazit. Všechno, co najdeš v lednici, vyhoď. Posledně jsem na to zapomněla, a když jsem se vrátila, málem mě zabila bruselská paštika, co byla už tak jetá, že vyloženě pochodovala.“

Klára se natáhla po roličce a jen svraštila znechuceně nos.

„Tak…“ Luisa se vrátila k hromadě oblečení na posteli. Nějaké kousky si hodila na rameno, jiné si dlouho v ruce prohlížela, a pak je odhodila za sebe. Tímto způsobem postupovala tak dlouho, dokud se hromada významně nezmenšila. „A jak ti můžu pomoct já?“

Klára právě otevřela ledničku a prohlížela si její obsah: převážně láhve růžového šampaňského, mušle a olivy. Na jedné poličce ležel velký plátek uzeného lososa, ale Kláře přišlo, že vyhodit takovou lahůdku je v podstatě strašně smutné a neomluvitelné. Vzala tedy do ruky půlku oschlého citronu a hodila ho do pytle. „Hm, já si říkala… no, včera večer jsem v hospodě zaslechla, že odjíždíte. Byla jsem tam taky, pronajala jsem si tam pokoj a…“

„Jo, tos říkala,“ přerušila ji Luisa a dál upírala pohled na pruhované plavky, které držela v ruce. „Bože, to teda byla zase žvanírna. Róza nasáčkovaná na baru… a to její typické popichování. A co si budeme povídat, já byla taky pěkně rozčilená… když ona mě dokáže tak příšerně vytočit! Ani jsem nevěděla, že Gavin pronajímá pokoje. Tak to je skvělý, že takhle podniká!“

Klára ten vodopád slov jen poslouchala s ústy otevřenými.

„Jé, promiň, promiň prosím tě… já jsem tě přerušila, říkalas, že…“ ponoukla ji Luisa, aby pokračovala, a nacpala plavky do postranní kapsy kufru, který už byl plný k prasknutí.

„No, napadlo mě, že se vás zeptám, jestli byste třeba nechtěla, abych se vám starala o byt a zvířata, když budete pryč. Ale vypadá to, že už máte své plány… Samozřejmě že máte…“ Klára se nejistě zarazila.

„Pojď si na ten kufr sednout, ať ho můžu zavřít,“ zavolala na ni Luisa.

„Prosím?“

„Pojď si sednout na ten kufr! A pohni prosím, taxi tady musí být každou chvíli, a řidič si zrovna nemusí prohlížet mý gaťky poházený na zemi. I když jestli pro mě přijede Reg, tak ten už je vlastně několikrát viděl… No, ale omlouvám se, pokračuj.“

Klára přešla k posteli a posadila se vedle Luisy, už usazené – i s kloboukem na hlavě – na kufru. Na nočním stolku si všimla fotky ve stříbrném rámečku. Poznala Luisu a vedle ní toho snad nejpřitažlivějšího muže, jakého kdy viděla. Mladík měl přemýšlivé šedé oči, tmavě hnědé vlasy a na opálené tváři několikadenní strniště. Luisa ho objímala kolem pasu a hlavu si opírala o jeho rameno. Muselo mu být alespoň o dvacet let méně než jí – vypadal, že je zhruba v Klářině věku. Klára málem zapomněla, o čem mluvila.

„No, to je asi tak všechno. Že bych pohlídala dům, když budete pryč… a taky jsem trochu přemýšlela o obchodě. Mám nějaké zkušenosti a napadlo mě, že bych mohla… Víte, nemůžu si dovolit platit nájem, ale zase bych mohla v obchodě pracovat zadarmo. Zdá se mi škoda zavřít krámek s hračkami takhle těsně před Vánocemi.“

Luisa se jen smutně ušklíbla. „Hm, to teda nevím. Byla bys ráda, kdybys měla jednoho zákazníka za den.“

„Aspoň mi to dovolte vyzkoušet. Podle toho, co jsem viděla z ulice, je to úžasný obchůdek.“

„Býval to úžasnej obchůdek. Krásný místo…“ Luisa se odmlčela, jako by se propadla v myšlenkách někam do minulosti.

„Chtěla jsem vlastně už odjet, ale líbí se mi tady. Mám takový zvláštní pocit, že bych měla zůstat, jestli teda víte, jak to myslím,“ vysvětlovala Klára a položila si dlaň na břicho. „Prostě cítím, tady někde uvnitř, že by to mělo být takhle. Že by to bylo správné.“

Luisa zvedla obočí. „Hm, a to mi tady lidi říkají, že jsem excentrická.“

Klára ucítila, jak jí rudnou tváře. Rychle seskočila z teď už zavřeného kufru. „Asi to byla hloupost, takový spontánní nápad… a teď už vás raději nechám v klidu dobalit,“ vyhrkla a popadla do ruky pletenou čepici.

Luisa se taky zvedla z okraje postele a zamyšleně se rozhlédla po bytě, který rozhodně nevypadal ani zdaleka uklizeně a uspořádaně. „Přece tě tady nemůžu nechat v takovým binci! Neuklízela jsem tady od roku 1973. Komora vypadá jako po výbuchu.“

„Jasně že to nejde, mělo mi to hned dojít,“ zamumlala Klára omluvně.

„Ale jestli o to doopravdy stojíš,“ povzdechla si Luisa a podívala se na Kláru vyloženě velitelsky, „jestli mě o to prosíš…“

Klára okamžitě pochopila, jak to Luisa myslí. „Ó ano, prosím. Je to moc útulný byt. Vyloženě to tady miluju a vážně se o ty vaše domácí mazlíčky skvěle postarám, nebojte!“ vyhrkla přesvědčivě a mávla rukou směrem ke kleci a koberci.

„Hm, pravda je, že někdo by se měl o Lady a Roddyho starat, to teda jo.“

„Určitě! A já bych to dělala moc ráda. A byt uklidím, to není žádný problém. Bude to moc prima bydlet tady, tisíckrát lepší než zase v nějakém penzionu.“

Luisa odrázovala do kuchyně a začala se prohrabovat v šuplíku vedle ledničky. Klára jen vyděšeně sledovala, jak z přihrádky vytahuje obrovský řeznický nůž. „Hm, takže…“ zavolala na ni Luisa a náramky na zápěstí jí výhružně zachřestily. Když pak ale vytáhla ruku ze šuplíku podruhé, svírala v ní malý svazek klíčů. „Náhradní klíče!“ pronesla vítězoslavně. „Lady a Roddy,“ obrátila se poté ke kleci a koberečku na podlaze, „seznamte se s Klárou, vaší novou spolubydlící.“

Na Klářině tváři, která ještě o vteřinku předtím byla bledá úlekem, se rozlil široký úsměv. „Myslíte to vážně? Opravdu? Už se nemůžu dočkat!“

V té chvíli se ozval domovní zvonek.

Luisa vypískla a papoušek zaskřehotal: „NIC NEBUDE!“

„Uá, je tu taxík,“ zaúpěla, vtiskla klíče do Klářiny dlaně, začala chaoticky pobíhat od kabelky ke kufru a polohlasně si pro sebe mumlala: „Pas, letenky, pas, peníze, pas, gaťky, pas, oblečení, pas, knížky, pas, klobouk, pas, plavky, pas.“

„Takže,“ obrátila se na ni Klára s klíči v ruce, „neměla bych vědět něco důležitého?“

„Na to není čas, opravdu ne. Já ti všechny věci napíšu do mailu – napiš mi sem svou adresu,“vyhrkla překotně Luisa, hodila Kláře pero a nastavila nárt ruky.

Klára se pustila do psaní. „No, ale… já si maily zrovna pravidelně nekontro…“

„Fajn. Fajn,“ přikývla Luisa, zatímco se dívala, jak Klára píše. „Takže před odchodem jen to vyloženě nejdůležitější. REGU, UŽ LETÍM!“ téměř zaječela směrem k východu, protože z připevněné schránky na dveřích se ozval mužský hlas. „Musíš krmit Roddyho a Lady, to je jasný. A Lady se odmítá s člověkem bavit, když nemá čistou klec. Má ráda, když ji má vystlanou Daily Mailem. Nejraději kaká na titulky, to je taková její slabost, je to prostě papoušek levičák. A nikdy jí nedávej kuře, vlastně žádný maso, to by se s tebou pak nebavila nejmíň měsíc. Jednou jsem jí dala cosi s kuřecím vývarem a všechno vyzvracela na fotku Donalda Trumpa. Vlastně si nejsem jistá, jestli to byla tak úplně náhoda. Mluví v podstatě jenom sprostě nebo opakuje hlášky z televize. Co se týká obchodu, to není žádná věda, pokladna se ti může zašprajcovat, v neděli a v pondělí bývá zavřeno, v sobotu zavírám brzy, ale stejně tam už skoro nikdo nechodí. Můžu ti poslat pokyny. A vlastně… o krámku ví skoro všechno Lauren. Byla včera taky v hospodě, vzpomínáš? Ta blondýnka, moc pěkná, ale taky příšerně milá a hodná, což je vážně nefér. Když jsme mívali v obchodě napilno, na částečný úvazek mi tam pomáhala. Takže si promluv s ní. Je skvělá.“

„Už jsme se dneska seznámily…“ oznámila jí Klára a nasadila na pero vršek.

„Vážně? To je teda šťastná náhodička.“ Luisa si prohlédla nápis na ruce. „To je čtverka, že? Paráda. Máš divnou adresu.“

„Jsem Dánka.“

„Tak to je famózní! Jednou jsem měla milostnej románek s chlapíkem z Kodaně. Anglická výslovnost mu dělala dost potíže. Mluvil k popukání a byl to ten nejbáječnější milenec, strašně kreativní. Mám Dány ráda.“

„Na nástěnce visí seznam s telefonníma číslama na místní řemeslníky, kdyby se ti stalo třeba něco s potrubím nebo začalo hořet. Člověk nikdy neví, jednou jsem musela zrušit večírek s fondue, protože jsem náplní do zapalovače podpálila obývák. A ještě jedna věc – tříděnej odpad vyvážejí vždycky v pondělí, ale já si to nemůžu nikdy zapamatovat, tak ho prostě vynesu jednou za čas před dům a doufám, že to dobře dopadne… A ach, ještě jedna věc. Můj syn, Joe… ten by to měl vědět. Žije v Londýně, už mu vyvolávám od svítání, ale marně. Ale ani mě to nepřekvapuje, má pořád šíleně moc práce… Takže kdyby zavolal, řekni mu prosím tě, že se mu ozvu. A jeho číslo najdeš i na tom seznamu na nástěnce, takže kdybys mu chtěla zatelefonovat, klidně můžeš. REGU, PANENKO SKÁKAVÁ, NEJEČ, UŽ JDU! Takže, zlato, já už opravdu musím letět. Je to vážně úžasný… cítím se hned milionkrát líp, když vím, že tady budeš… vyzařuje z tebe báječná energie.“

Luisa políbila bleskově Kláru na tvář a Klára jen sledovala, jak se otočila a s výstředním kloboukem na hlavě a obřím kufrem bouchajícím o schody spěchala dolů. Klára se s ní ani nestačila pořádně rozloučit. A tak jen sklonila hlavu, zadívala se na svazek klíčů v dlani a poslouchala, jak se za Luisou zabouchly dveře. A taky si v duchu říkala, co to vlastně právě provedla.

Kapitola 5

Kláře se zdálo, že zatímco byla u Luisy, hlavní ulice se stala ještě zachmuřenější. Zaprášené skleněné výplně byly posety dešťovými kapkami, betonové dlaždice na chodníku, asfalt na silnici i mraky nad hlavou měly stejnou tmavě šedivou barvu. Vracela se do hospůdky a potkala jen hrstku lidí: ženu, která v gumákách venčila svého špringršpaněla, muže vykládajícího z dodávky jakési bedýnky a cyklistu, jenž kolem ní prosvištěl jako cizorodě působící neonový záblesk a ihned zmizel z dohledu. Nohy jí ztěžkly, a když vešla do hospody, Gavin právě pulíroval utěrkou barovou desku.

„Aha, tak tady jste,“ pronesl, když k ní zvedl oči.

Kláru přešla zima a naskočila jí husí kůže, protože v hostinci bylo po ránu chladněji než večer, kdy v něm přece jenom seděli nějací hosté. Zkřížila paže, aby se alespoň trochu zahřála, a vydala se k baru.

„Došla jste přes pole až k lesu? Teče tam potok, podle kterýho se dá dojít až do sousední vesnice,“ zajímal se Gavin, zatímco se dál věnoval leštění dřeva.

„Ne, já jsem spíš prozkoumávala hlavní ulici,“ opáčila Klára a než dodala, že se snažila najít nějaké místo, kde by se mohla nasnídat, raději se zarazila. Bála se, že by hospodského mohla urazit, protože si vzpomněla, že na tácku vedle úzké postele měla nachystanou krabičku s cereáliemi a smutně vyhlížející banán. Nesmí zapomenout si tu nachystanou spartánskou snídani vzít při odchodu s sebou. „A nakonec jsem skončila u Luisy. Budu u ní bydlet a starat se jí o byt, když bude pryč.“

„Takže opravdu odjíždí?“ odložil Gavin utěrku na bar.

„Už odjela.“

Muž na ni vykulil oči. „Odjela?“

Klára přikývla. „Před chvilkou.“

„A neříkala něco?“ vypadlo z Gavina, který se vrátil se skloněnou hlavou k leštění barového pultu.

„Jestli něco neříkala?“ zopakovala nechápavě.

„Jako jestli něco nevzkázala. Mně nebo někomu jinýmu… Dělává to tak, když někam jede.“

Když si všimla, jak Gavin ve tváři zrudl, musela se potutelně usmát. „Strašně pospíchala. Chtěla vás poprosit, abyste se jí postaral o ty její mazlíčky, ale když jsme se nakonec domluvily, že u ní budu bydlet, tak je jasné, že se o ně postarám já.“

„Hm, tak já jí napíšu přes Scrabble Online. Zrovna jsme začali hrát novou hru,“ prohlásil Gavin a ukázal Kláře mobil.

„Hm, to neznám,“ opáčila, když na obrazovce uviděla jakousi tabulku se spoustou písmenek.

„Je to normální scrabble, jen na internetu. Aplikace. Teď je na řadě Luisa. Čekám celý ráno, až uvidí moje poslední slovo… ale očividně balila. Takže nejspíš mi napíše právě přes scrabble, děláme to tak dost často…“ Gavin zrudl jako pivoňka a odmlčel se.

„Jasně. Určitě se vám ozve. A já bych byla moc ráda, kdybyste mi s tím jejím zvířectvem pomohl. Hlavně ten papoušek mi připadá jako tvrdý oříšek.“

„Lady? Ta není jen tvrdej oříšek, to je vyloženě noční můra, co mluví jako dlaždič.“

Klára se zasmála. „To zní děsivě! Ale je tu ještě jedna věc, o kterou vás chci poprosit. Luisa mě požádala, abych zavolala jejímu synovi. Zapsala jsem si jeho číslo, ale v Luisině bytě jsem nikde neviděla telefon.“

„Hm, ten je nejspíš zahrabanej pod hromadou nějakých věcí,“ odfrkl si Gavin. „Vůbec netuším, jak ta ženská může vůbec někdy něco najít. Měla byste vidět, co nosí v kabelce.“

„Takže jsem si říkala, jestli tady nemáte pevnou linku nebo byste mi nepůjčil mobil. Bylo by fajn, kdybych mu co nejdřív zatelefonovala.“

Gavin se na okamžik zatvářil vyloženě zmateně.

„Já totiž mobil nemám,“ pokrčila Klára rameny.

„Nemáte mobil?“ zopakoval po ní Gavin vyjeveně a zíral na ni s otevřenými ústy. „Měl jsem za to, že každej, kdo má míň než třicet, má mobil na těle doslova přišitej.“

Klára ucítila – pro sebe tak typickou – potřebu mu věc náležitě vysvětlit. „Měla jsem ho taky, ale…“ začala, ale hned se zarazila. O tomto tématu se jí nechtělo vlastně vůbec mluvit, protože si uvědomila, že by nejspíš musela čelit spoustě zvědavých otázek. „Teď už ho nemám.“

„Jasně, půjčím vám svůj. Kdykoli,“ Gavin natáhl ke Kláře ruku s mobilem. „A u pokladny máme i pevnou linku. Ale nečekejte, že vám někdo odpoví. Luisa si často stěžuje, že má s Joeovou hlasovou schránou mnohem důvěrnější vztah než s jakýmkoli živým chlapem.“ Gavin se svým slovům zasmál a Klára si všimla, že když vyslovil Luisino jméno, oči mu zjihly.

Vydala se k telefonu u baru a hned vyťukala číslo, které si naškrábala na kousek papíru. Okamžitě se zapnula hlasová schránka, přesně jak ji Gavin varoval. Uslyšela příjemně hebký, sebevědomý mužský hlas, který ji žádal, aby mu zanechala zprávu. Málem ani nepostřehla, že se v sluchátku ozvalo krátké zapípnutí.

„Dobrý den, jmenuju se Klára. Bydlím teď… vlastně… no, vaše matka mě požádala, abych vám řekla, že teď bydlím v jejím bytě. Je totiž v Madridu. A taky povedu její obchod. Myslím, že se vás pokoušela za…“

Robotický ženský hlas ji přerušil: „Konec zprávy. Stisknete jedničku, chcete-li zanechat další zprávu.“ Kláru to tak vyděsilo, že okamžitě zavěsila.

„Jejda,“ vydechla a couvla od telefonu.

„Všechno v pohodě?“ ozval se Gavin, který se mezitím posadil na barovou stoličku, kamsi neurčitě zíral a utěrka mu ochable visela z ruky.

Klára přikývla, i když věděla, že její hlasová zpráva žádná sláva nebyla. Už se jí ale nechtělo nahrávat další zprávu, protože se bála, že to už by pak zněla jako úplný idiot.

„Hm, tak abych si už raději šla sbalit věci.“

„Pomůžu vám s batohem!“ nabídl se Gavin a hned vyrazil ke schodišti, kde se musel sklonit, aby se nebouchl hlavou do trámu. „Vypadal, že je dost těžkej.“

„To nemusíte,“ zavolala na něj přes rameno. Právě jí došlo, že se ráno ani neosprchovala a že má už opravdu hodně mastné vlasy. Gavinova široká ramena a mohutná postava však už zaplnily celé schodiště. Když vystoupala ke dveřím svého pokojíku, chvilku bojovala s klíčem v zámku a měla u toho pocit, jako by ji nízké stropy a tmavé trámy chtěly zavalit. Aby něco řekla, nezávazně prohodila: „Vy tedy máte jenom jeden pokoj?“

„Jo, jen tenhle jeden. Víc není potřeba,“ vyhrkl Gavin a jako by se zády snažil skrýt sousední pootevřené dveře.

Kláře se zdálo, že je najednou celý nesvůj. „Hm, ale vypadá to, že je tu mnohem víc pokojů,“ kývla hlavou směrem k dlouhé chodbě. Než se však stačila pořádně rozhlédnout, koutkem oka zahlédla, jak Gavin dveře sousedního pokoje bleskově zabouchl. Uslyšela jen zaklapnutí starého zámku a skřípavé otočení klíčem.

„Ne, to není… to mám jen k soukromýmu použití, víte,“ odvětil a s očima nervózně těkajícíma zkontroloval, zda dveře dobře zamkl.

Klára přemýšlela, co v tom pokoji asi tak může být. Cítila, jak se najednou atmosféra mezi nimi změnila – jinak bodrý a přívětivý Gavin na ni působil najednou úplně jinak. V tichu, jež je najednou obklopilo, bylo cítit napětí.

„Tak jako tak,“ pokusila se situaci odlehčit švitořivým tónem, „je to moc útulný pokoj. Moc dobře jsem se u vás vyspala… skvělá matrace,“ dodala ještě a vklouzla do místnůstky, aby před Gavinovýma očima co nejrychleji ukryla banán na tácku u postele. Ráda by si po tom sladkém mrkvovém koláči vyčistila zuby, ale protože Gavin netrpělivě přešlapoval u dveří, musela si pospíšit.

Hostinský jí vzal batoh z ruky a naznačil jí, že má přednost. Když procházeli kolem zamčeného pokoje, zřetelně přidal do kroku. Klářina fantazie zapracovala naplno – v duchu uviděla, jak v pokoji leží nějaký jiný host, je svázaný a má v ústech roubík a jen zoufale čeká, až ho někdo zachrání. Vůbec netušila, jak jinak si má Gavinovo nervózní chování vysvětlit.

U baru mlčky zaplatila, a když se obrátila k odchodu, hostinskému zdvořile poděkovala.

„Hele, vezměte si ještě tohle,“ zamával jí před očima nějakou kartičkou. Bylo vidět, že když se vrátil za výčepní pult, podivné rozpoložení ho přešlo a už tu před ní opět stál ten dobrosrdečný a ochotný Gavin, majitel hostince. „Je to pozvánka na steakovej večer. V úterý. Steak a sklenička vína za deset liber. V úterky a čtvrtky tady totiž vaříme.“

„Děkuju,“ odpověděla Klára a zastrčila si pozvánku do kapsy riflí. „To zní dobře.“

Gavin nedal jinak, než že na chvíli svůj podnik zavře a doprovodí ji na hlavní ulici. Hodil si Klářin těžký batoh na rozložitá záda, jako by to bylo peříčko, a cestou ji upozorňoval na kdysi otevřené obchody a krámky a vyprávěl jí o historii vesnice. Když začal mluvit o tom, jak si jednou vyrazili s Luisou zabruslit na parkoviště za radnicí, Luisa zaškobrtla a on si málem pochroumal páteř, jak se ji snažil před pádem uchránit, v očích mu pohrávaly veselé plaménky a nedokázal se při té vzpomínce ubránit smíchu.

Když pak před vstupními dveřmi Luisina domku shodil ruksak na zem, Klára mu vděčně poděkovala a on jí na rozloučenou ještě krátce zamával. Klára pak s těžkým nákladem na zádech pomalu vystoupala do Luisina bytu. Po příchodu se jí ale vůbec nechtělo nic vybalovat – cítila, jak v ní narůstá zvědavost, která ji ponouká, aby si šla hned prohlédnout hračkářství v přízemí.

A tak seběhla po rozvrzaném schodišti, našla ve svazku klíč od dveří do obchůdku, rychle odemkla a vstoupila do místnosti. Okamžitě zašmátrala po vypínači, protože rolety byly stažené a v krámku panovala černočerná tma. Hm, teď by se mi tedy mobil opravdu hodil, problesklo jí hlavou. Mohla by si posvítit a vypínač by určitě našla coby dup. „Auvajs!“ zaúpěla, když holení narazila do jakési ostré hrany. Pak už ale nahmatala hlavní vypínač a postupně se jí podařilo rozsvítit stropní svítidla, která osvětlila všechny kouty místnosti.

Krámek byl doslova napěchovaný hračkami vystavenými dost excentrickým způsobem, který se Kláře už na první pohled nejevil moc bezpečně. Police byly plné panenek, skládaček, autíček, velkých dřevěných písmen a čísel a nejrůznějších stolních her. Drátěné koše naplňovali až po okraj nejrůznější neonově zbarvené míče, pestrá mávátka a plyšáci všech velikostí a tvarů. Klára se procházela mezi regály a s údivem zírala na to obrovské množství věcí – některé jen vykukovaly zpoza jiných, v zadních částech polic se vršily nejrůznější krabice a tenká vrstva prachu na některých policích naznačovala, že se na vystavené věci nejspíš už nikdo dlouho ani nepodíval. Byl to jeden velký chaos pro všechny smysly, který člověka svou zvláštní zjitřeností téměř zahltil. Připomnělo jí to výstřední tetičku s pestrobarevnou změtí šátků a šál kolem krku a mohutným nápadným dřevěným náhrdelníkem, který vůbec neladí s jejími diamantovými náušnicemi, obklopenou pytli a taškami napěchovanými rozmanitými předměty. Pokračovala v průzkumu, ale aby atmosféru krámku alespoň trošku „utlumila“, raději jedno ze svítidel zhasla.

Pokladna byla umístěná v zadní části obchodu na pultu, který byl doslova zaházený papíry, účtenkami, kroužky na klíče, čokoládovými tyčinkami, kalíšky s tužkami, lízátky a dalšími drobnostmi. Kláře z pouhého pohledu na tu skrumáž začala třeštit hlava. Zpod jednoho bloku vykukovala kalkulačka a změť papírů byla pokreslená obrázky papoušků, koček, květin, hvězdiček, srdíček, očí a písmene G ve všech velikostech.

Když Klára prošla kolem regálů až úplně dozadu, na tváři se jí usadil nespokojený výraz, protože viděla jen další, na sebe i za sebe neúhledně naskládané krabice. Když zatáhla za úchytku starého kredence v rohu, dveře se ani nepohnuly. Musila to zkusit ještě jednou, razantněji, a teprve pak se dvířka se zaúpěním otevřela a ona mohla nakouknout dovnitř. Natáhla se k horní polici a opatrně z ní sundala několik halabala uložených kousků. Byly to nádherně vyřezávané hračky ze dřeva, celé zmatnělé, jak na nich seděla tlustá vrstva prachu. Bříškem prstu přejela po hřbetu krásného houpacího koníka s hustou hřívou překrývající mu jedno oko a pomalovaného úžasnými barvami.

Při pohledu do skříně jí hlavou najednou projel nápad. Ucítila, jak se jí žaludek stáhl vzrušením, a prsty ji téměř svrběly, jak měla chuť okamžitě tu spontánní myšlenku zrealizovat. Rychle zavřela dvířka a už se chtěla sama pustit do kreslení plánku. Pak ji ale zaujalo ještě něco jiného. Na opačné straně místnosti si všimla ještě jedněch dveří. Když je otevřela, jen zalapala po dechu, protože se před ní otevřela prostorná místnost. Vkročila dovnitř, ale vtom uslyšela, jak někdo zaklepal na vstupní dveře obchůdku. Vyděšeně si přikryla ústa dlaní. Když se ale otočila, uviděla, jak se na skleněnou výplň tiskne Laurenina tvář.

„Jé, omlouvám se, já jsem vás vylekala? Dveře na ulici byly ale otevřené,“ vysvětlila Lauren od dveří a mávla rukou směrem k východu. „A já si všimla, že se tu svítí.“

„Ty dveře jsou otevřené? To je teda hrůza. Mám to tu na starosti teprve první den… a moc mi to očividně nejde,“ odpověděla a srdce jí stále ještě bušilo úlekem.

„Vy se tu o to teď staráte?“ naklonila Lauren nechápavě hlavu na stranu.

„Hm, ano. Ale to je na dlouhé vyprávění.“

„Tak jako tak si ale nedělejte starosti. V chodbě se stejně nedá skoro nic vzít. Tedy když nepočítám letáky na rozvoz pizzy… a kdyby si někdo přinesl šroubovák, možná by si mohl odnést háčky na šaty. Ale musel by se dost snažit,“ poznamenala Lauren a šibalsky se na Kláru usmála. „Promiňte, že ruším, jdu zrovna vyzvednout Roryho ze školky. Chodí tam vždycky na pár hodin. Jsem hrozná matka, když se přiznám, že někdy to jsou ty nejlepší hodiny z celého dne?“

„Jasně že ne. Dovedu si představit, že si potřebujete na chvíli odpočinout,“ usmála se Klára.

„To teda potřebuju,“ ujistila ji Luisa a vstoupila za Klárou do krámku. „A to sledování Koruny někdo oddřít musí, že?“

Klára se nejistě zasmála. „Tak to vážně nevím, co myslíte.“

„To je historický seriál o Alžbětě II. Skvělá věc, natočená podle doložených skutečností, takže se dozvíte spoustu faktů o královské rodině. A… a taky tam hraje Matt Smith.“

„Takže se na ten seriál díváte hlavně kvůli tomu herci?“

Lauren svěsila hlavu a její blond vlasy jí vytvořily před obličejem hustý závěs. „Hm, v podstatě vlastně ano.“

„Tak to jsem taky trochu vedle. Nejsem si jistá, jestli je v Dánsku známý. U nás frčí spíš Viggo Mortensen. „Aha…“ opáčila nejistě tentokrát Lauren.

„Cože?“ Klára zvedla udiveně obočí. „To mi chcete naznačit, že jste neviděla Pána prstenů?! Tak to jste o hodně přišla. Mortensen hraje Aragorna.“

„A není to hlavně o elfech?“ nakrčila nos Lauren. „Já na ty skřítkovské světy totiž moc nejsem.“

„On není žádný skří…“chtěla se ohradit Klára, ale pak jen dodala, „v každém případě vypadá moc dobře, to mi věřte.“ Laurenina pozornost se ale už očividně zaměřila na něco jiného. Z jednoho košíku totiž vytáhla velkou pěnovou rukavici, kterou používají roztleskávačky, a nasadila si ji na ruku. „Hm, říkám si, jestli by tahle věcička nezapůsobila na Roryho? Třeba by mně pak věnoval větší pozornost, když ho za něco pokárám, co myslíte?“

„To teda nevím, jestli by to účinkovalo zrovna takto,“ opáčila Klára s pohledem upřeným na obří ruku. „Ale co třeba tohle?“ navrhla a vytáhla z košíku plastovou policejní helmu a nasadila si ji na hlavu. „To by fungovat mohlo.“

„To jo. Hned bych měla větší respekt,“ přikývla Lauren a napřáhla paži, jako by na křižovatce udávala směr. „Takže vy to teď budete mít tady na starosti?“

Klára přikývla. „Nastěhovala jsem se k Luise a na oplátku se jí postarám o obchod.“

„To je skvělá zpráva!“ zamávala před ní vítězoslavně svým pěnovým megaprstem Lauren.

„Chtěla bych to tu zase otevřít,“ pokrčila Klára rameny. „Ale napřed musím nejspíš udělat něco, aby si toho místní vůbec všimli…“ Ucítila, jak se jí hrne horkost do tváře, a tak si rychle z hlavy přilbu sundala. „Myslím, že už jeden nápad mám. Chtěla byste ho slyšet?“

Když stoupala po schodech zpět do bytu, jako by se najednou cítila lehčí. Po Laurenině odchodu v krámku ještě zůstala – ženina pozitivní reakce jí dodala nadšení a odhodlání. Hned se pustila do třídění zboží a skončila až ve chvíli, kdy jí tak silně zakručelo v břiše, že měla pocit, že brzy začnou lomozit i dětská chřestítka. Venku se už setmělo. Otevřela dveře do bytu a nohou odsunula batoh, který shodila ze zad hned za dveřmi.

Věděla, že bude muset poklidit i v bytě, ale v tu chvíli dokázala myslet už jen na to, jak si zaleze do postele.

„JÁ TI VADÍM? JÁ TI VADÍM?“ zaskřehotal papoušek a Kláře cestou do koupelny došlo, že udělala chybu, když ho po příchodu do bytu nevzala vůbec na vědomí.

Zastavila se hned ve dveřích a s úsměvem na rtech chvilku pozorovala velkou vanu s kovovými nožkami, plnou odhozených ručníků. Co nejrychleji tedy posbírala všechny pohozené kousky, nejenom ručníky, ale i oblečení a další věci, a hodila je na hromadu, aby je co nejdříve vyprala. Pak ještě v rychlosti umyla vanu a otevřela koupelnovou skříňku, aby se podívala, co v ní najde. V zadní části poličky objevila skleněnou lahvičku s růžovým olejem, a tak si nalila pár kapek do vany. Když pustila vodu, vodovodní trubky zachrastily. Zatímco se vana plnila teplou vodou, z boční kapsy svého batohu vylovila čajovou svíčku a zapálila ji zapalovačem, který našla u sporáku. Než ji postavila na okenní parapet, ještě v koupelně zhasla světlo – a celou místnost okamžitě zaplavily tančící stíny.

Když se položila do vany, teplá voda ji zalila hřejivou hebkostí a z par stoupala příjemná vůně. Stěny koupelny zářily jemným, útěšným odstínem žluté. Pohodlně si opřela hlavu o stěnu vany a hned ucítila, jak se jí rychle uvolňují všechny svaly v těle. Když do místnosti přiťapkal zrzavý kocour Roddy a rozvalil se okamžitě na hromadu ručníků, musela se usmát. A pak už jen zavřela oči a do sytosti si užívala první koupele za déle než týden. Právě vana plná horké voňavé vody patřila k věcem, po kterých se jí stýskalo nejvíc. Ve většině penziónů nebo hostelů bývá k dispozici jen sprcha. To je boží, lebedila si, když povolila své mysli zpomalit na minimum, a jen v jakémsi mlžném oparu přemítala o tom, co všechno během dne zažila, o Luisině krámku i o plánech, které s ním měla.

Pak se ten zvláštní opar v její mysli rozplynul a Klára dostala tak nečekaný nápad, až se ve vaně zprudka posadila a okamžitě se natáhla po ručníku. Rychle vylezla z vany a s mokrými vlasy, které ji studily na ramenou, vyrazila zpět do krámku. Spěchala po schodech bosá, protože ji ten nápad tak uhranul, že neměla ani pomyšlení na to, aby v batohu našla své domácí papučové ponožky. U dveří do krámku chvíli bojovala s klíčem, protože se jí ruce chvěly samou nedočkavostí.

Ve spěchu minula pokladnu i kredenc v zadní části obchodu a pak už jen nedočkavě otevřela dveře do zadní místnosti. Byla značně prostorná a měla dvě klenutá okna s širokými parapety, na kterých se pod hromadami starých papírů ukrývaly pohodlné polštáře na sezení, z kterých byl výhled na zahradu za domem. Dokonce i teď v zimě zářil trávník svěží zelenou barvou a byl olemovaný keříky a květináči, které svědčily o tom, že v nich jejich majitelka pěstovala květiny a bylinky. Uprostřed místnosti trůnil velký stůl s nepravidelně rozestavěnými židlemi. Zatímco Klára pomalu obcházela pokoj, zanechávala za sebou mokré stopy a vyhýbala se pohozeným prázdným krabicím a rozbitým hračkám, nápad, který se jí vynořil v hlavě ve vaně, se nyní již plně zformoval. To je ono! To pravé ořechové, říkala si v duchu a cítila, jak v ní narůstá vzrušení. Skousla si netrpělivě dolní ret – nejraději by se v cuku letu oblékla a pustila se okamžitě do práce.

„Luiso? LUISO!?“

Ozvěna hlasu se nesla celou místností a Klára se vylekaně zarazila.

„LUISO!“

Rychle se vydala za cizím hlasem. Právě ve chvíli, kdy se vrátila do chodby, se v tmavém otvoru poštovní schránky objevilo oko.

„Luiso, jseš to ty?“

„Hm, no…“ zamumlala jen Klára a přitáhla si ručník k tělu, protože viděla, jak se oko svezlo jejím směrem.

„Vy nejste Luisa,“ konstatoval hlas to, co bylo patrné na první pohled. Schránka se s hlasitým bouchnutím zavřela.

„Ne, to nejsem,“ odpověděla nakonec Klára, která se cítila dost hloupě, protože měla pocit, že vlastně odpovídá zavřeným dveřím.

Schránka se znovu otevřela. „Kdo teda jste? A kde je Luisa?“

Oči v otvoru byly orámované silnými tahy černé tužky a nedůvěřivě stažené. Klára měla najednou nutkání hlasitě se rozesmát. Udělala pár kroků ke dveřím a cítila, jak ji dlažba studí do bosých nohou.

„Moment prosím!“ zavolala, zatímco vytahovala západku a otvírala. Za dveřmi uviděla Rózu s jednou rukou za zády a druhou uhlazující si ohnivě rudou hřívu.

Pak ale její paže ukázala na Klářinu hlavu. „Máte mokré vlasy,“ prohlásila, jako by to snad Klára nevěděla.

„Právě jsem se koupala,“ vyhrkla Klára, protože jí najednou přišlo dost nemístné, že otevřela dveře jenom v ručníku omotaném kolem těla. Navíc se bez spodního prádla cítila dost nejistě.

„Vy jste se koupala?“ Róza zvedla obočí, které měla výrazně nalíčené stejně jako oči.

„Chcete jít dál?“ obrátila se na ni Klára, která se chtěla vrátit co nejrychleji do bytu, aby se mohla konečně obléct. A v duchu už přemítala, jak vyjde schody tak, aby před návštěvou odhalila ze své nahoty co nejméně.

„Chci mluvit s Luisou,“ prohlásila Róza a zkřížila si ruce na prsou.

„Není tady.“

„A kdo vůbec jste vy?“

„Jsem Klára,“ odpověděla zamračeně.

„Hm, takže Kláro, kdy se vrátí?“

„Kdy se vrátí?“

„No, Luisa přece!“ Róza si netrpělivě poklepala dlouhým nehtem do dlaně.

„Aha, ale ona odjela. Do Španělska, jak říkala včera večer.“

Róza udiveně zvedla obočí. „Aha, odjela,“ pronesla ironicky a už na nic nečekala, vpochodovala do domu a vydala se po schodech do bytu. Kláře nezbývalo, než za ní zavřít dveře a následovat ji po schodech nahoru.

Na prahu se Róza zastavila a štítivým pohledem přejela spoušť v celém bytě – Luisiny svršky pohozené po celé místnosti v jednom velkém chaosu, Klářin otevřený batoh a její věci povalující se na podlaze, a to vše pokryté zrzavými chlupy kocoura Roddyho.

„JSI NEJSLABŠÍ ČLÁNEK, MÁŠ PADÁKA!“ zaskřehotala Lady pochodující po bidýlku a s hlavičkou zakloněnou úkosem pohlédla na Rózu. Klára si musela přikrýt dlaní ústa, aby se nahlas nerozesmála, a tím pádem pustila ručník, a odkryla před Rózou půlku nahého hrudníku.

„Ach ne,“ vydechla pobaveně a rychle si ručník přitáhla k tělu oběma rukama. „Tak jak vám vlastně můžu pomoct?“ vysoukala ze sebe obtížně, protože by se nejraději rozesmála na celé kolo, a hlasitě škytla.

„Ještě jste mi nevysvětlila, co tu děláte? Vy jste se sem vloupala?“

Klára znovu škytla. „Vloupala? Samozřejmě že jsem se sem nevloupala,“ prohlásila a narovnala se do své celé, samozřejmě nijak závratné, výšky. „Luisa mě požádala, abych se jí postarala o dům a zvířata,“ odpověděla a ukázala prstem na Roddyho, který si právě v klubíčku lebedil uprostřed postele na hromádce jakéhosi batikovaného oblečení, a na Lady, jež si v kleci rozverně načechrávala peří a poskakovala po bidýlku na jedné noze.

„TO TEDA URČITĚ! TO URČITĚ!“

Klára dělala, že papouškovo zaskřehotání neslyšela, ale cítila, že se jí koutky úst opět roztahují do úsměvu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Život zn. Hygge.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.