Kelly Durham

VOLÁ BERLÍN

Text copyright © 2015, 2017 Kelly Durham

This edition is made possible under a license arrangement originating

with Amazon Publishing, www.apub.com,

in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s. r. o.

Translation© Magdalena Cindričová, 2018

Czech Edition © Metafora, 2018

All rights reserved.

ISBN 978-80-7359-596-8 (ePub)

ISBN 978-80-7359-594-4 (mobi)

Obsah

ÚVOD

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

KAPITOLA 28

KAPITOLA 29

KAPITOLA 30

KAPITOLA 31

KAPITOLA 32

KAPITOLA 33

AUTOROVA POZNÁMKA

O AUTOROVI

Pro

Inu a Harryho

ÚVOD

Berlín, Německo,
prosinec 1944

Maggie už měla plné zuby močení do kbelíku. Měla plné zuby zápachu, špíny, ponižování. Zdálo se, že vždycky, když si potřebovala ulevit, se strážný rozhodl nahlédnout do její maličké cely. Ze všeho nejvíc měla plné zuby strachu, který ji neustále sžíral.

Bezesné noci ve sklepních celách hlavního úřadu gestapa na Prinz-Albrecht-Straße neměly konce, do tmy zaznívalo neustálé kapání vody, šramocení pobíhajících krys, sténání potahujících a vzlykajících lidí.

Věděla, že v jejích přesýpacích hodinách už nezbývá moc písku, že kroky na chodbě se brzy zastaví u jejích dveří, že se v zámku ozve zarachocení žalářníkových klíčů, při němž se jí vždy sevřel žaludek, a že ji vyvedou nahoru k výslechu.

Očekávala, že ji předvedou každým okamžikem, a věděla, že už jen to, že je zde, pro ni znamená vážné nebezpečí. Netušila ovšem, kolik toho gestapo ví – a jak daleko půjde, aby se dozvědělo vše.

Do mysli se jí vkrádala ponurá myšlenka: No, možná se přece jen setkám s Clivem.

KAPITOLA 1

Heidelberg, Německo,
červenec 1938

Maggie O’Deaová dopíjela se spolužáky druhé pivo a vtom si všimla toho německého mladíka.

Bylo slunečné sobotní odpoledne a Maggie si s přáteli z letního kurzu na heidelberské univerzitě užívala přestávku. Ten chlapec byl štíhlý a hezký, měl atletickou postavu a blond vlasy. Byl o něco vyšší než jeho kamarád, který vešel do zahradní pivnice s ním. Když se ti dva zadívali k jejímu stolu, Maggie se odvrátila – pohlédla zase na Constance, která seděla proti ní a zrovna vyprávěla jakousi veselou historku.

Oba mladíci – odhadovala, že jsou asi v jejím věku – pořád stáčeli pohledy k jejich stolu, ale ona předstírala, že je ignoruje. Raději dál bavila spolužáky vtipkováním o jídle v jídelně (v jednom kuse brambory), názory na profesory a dokonalým imitováním vedoucí koleje paní Hessové.

Plavovlasý mladík vypil pivo a po několika kradmých pohledech vstal a zamířil k nim. „S prominutím, vy jste Angličanka?“ zeptal se od konce jejich stolu se sluncem v zádech a s úsměvem na tváři.

„Angličanka?“ Maggie prudce postavila kameninový korbel na stůl a jednou rukou si zaclonila oči. „Rozhodně ne! Jsem irská Američanka. Angličany vem čert!“ Její ostrá odpověď měla požadovaný účinek – vyvedla mladíka z míry. Její zelené oči zajiskřily v odpoledním slunci. „V mém těle, pane, žije duše básníka, soucit světce a síla ducha utlačovaných. Angličanka? Ha! Ať si mě nepřejí!“ Pak škytla. Addie a Constance se zahihňaly, ale Doris, zjevně zahanbená, se tvářila, jako by nejraději zalezla pod stůl.

Mladík potřásl hlavou a zasmál se. Svižně překročil lavici u stolu a posadil se vedle Maggie, zatímco Addie po její levé ruce se trochu posunula. „Přijměte mou nejupřímnější omluvu, slečno! Musíte mi dovolit, abych to napravil tím, že vám a vašim přátelům poručím něco k pití.“ Než mohla děvčata něco namítnout, mávl na číšníka, postávajícího ve stínu u pultu, a objednal všem pití tak, že zakroužil zvednutým prstem.

„Dovolte, abych se představil,“ řekl. „Jmenuji se Kurt Engel. A to…“ kývl na svého přítele, aby si k nim přisedl, „je můj kamarád Arne Becker.“ Arne se usmál a vklouzl na protější lavici vedle Constance a Doris, které se stále tvářily, jako by jim situace byla nepříjemná.

Kurt zahájil konverzaci a brzy se dozvěděl, že Maggie a její přítelkyně jsou studentky. Řekl jim, že on i Arne pocházejí z Heidelbergu, kde spolu vyrůstali, momentálně jsou oba v armádě a přijeli na dovolenku.

„Povězte mi,“ vyzval Kurt Addii, „co si myslíte o našem rodném městě?“

„Je překrásné,“ odpověděla, zjevně potěšená pozorností pohledných mladých mužů.

„Máte naprostou pravdu,“ přisvědčil. „Heidelberg je nejkrásnější německé město. Víte, Arne a já se dnes večer chystáme na Philosophenweg, abychom se podívali na osvětlení zámku. Musíte jít s námi!“

Když dopili pivo, celá skupina – kromě Doris, která se omluvila, že se musí vrátit na přednášku – přešla na druhou stranu řeky Neckar a stoupala do kopce k pahorku nad městem. Kurt a Arne nesli malý batoh nacpaný lahvemi piva, sýrem a chlebem, k němuž popruhem připevnili srolovanou pokrývku. Ve stínu dubu kousek od cesty ji pak rozestřeli na zem a pokračovali v konverzaci.

„Tak, Američanko,“ řekl Kurt, otevřel pivo a podal lahev Maggii, „proč se tak zlobíte na Angličany? Myslel jsem, že vy Američané máte všechno britské rádi.“

„Jak už jsem vám řekla, německý mladíku, já nejsem obyčejná Američanka, já jsem irská Američanka, v níž se snoubí nejobdivuhodnější rysy Starého a Nového světa. Pohrdám Angličany! Jsou to jen nadutí imperialisté, kteří nejsou spokojení, dokud si nepodrobí a neovládnou původní obyvatelstvo!“

„Jako třeba Iry?“

„Ano! Jako Iry! Indiány, Egypťany, Palestince – a tak dál. Dokonce i tam, kde dali lidem autonomii, si ponechávají královského místodržícího.“ Teplé pivo a ještě teplejší slunce dále rozvazovalo Maggiin jen zřídka ostýchavý jazyk. „Jsou to paraziti. Imperialističtí paraziti. Takový malý národ, kolika, no, asi padesáti milionů? A přece vládnou světu!“

„Nepotrvá to dlouho,“ řekl Kurt a Arne se tomu zasmál. Kurt se naklonil blíž k Maggii: „Jste velmi rozumná, že jste přijela do Německa a studujete náš jazyk a kulturu. Německo teď v Evropě představuje dominantní sílu. Náš vůdce je génius.“

„Možná, ale má tak směšný knírek!“ dobírala si ho a rozesmála tím Addii a Constance. Kurt s Arnem na sebe pohlédli. „Připomíná mi Charlieho Chaplina.“

„Chaplin je Angličan – nebo ne?“ oplatil jí žertem Kurt.

„K čertu i s ním!“ řekla Maggie, naklonila lahev a pořádně se napila.

„Panu Hitlerovi se za posledních pět let podařilo v Německu udělat zázrak. Dal našemu národu zase práci, posílil hospodářství a také znovu buduje naši vojenskou sílu.“

„A podle toho, co se píše v novinách,“ odpověděla Maggie, „by teď rád anektoval část Československa, je to tak?“

Kurt zvedl hlavu, jako by ho to překvapilo. „Jenom etnické Němce žijící na východ od umělé hranice vytvořené po válce. Teprve po spojení všech pravých Němců čeká Německo krásná budoucnost.“ Zachytil Arneho pohled a odmlčel se. Pak dodal: „Stejně krásná, jako jsou naše společnice!“

„Připijme si tedy na dámy,“ vyzval je Arne, zvedl svou lahev a ťukl jí o Addiinu. Arneho přípitek pomohl přejít na jiné téma, odvedl hovor od politiky k praktičtějším záležitostem.

„Jak dlouho potrvá váš studijní pobyt?“ zeptal se Arne Addie.

„Čtyři týdny,“ odpověděla. „Pak máme v plánu cestovat po Německu a trochu si prohlédnout vaši krásnou zemi.“

„Výborně! Musíte vidět Mnichov a zajet na jih do Bavorska. V Garmisch-Partenkirchenu se konaly poslední zimní olympijské hry. Drážďany jsou krásné město hudby a umění, Florencie na Labi. A Rothenberg, středověká vesnice na řece Tauber…“

Mluvil dál, ale Maggiinu pozornost upoutal Kurt. Seděl velmi blízko ní, tak blízko, že cítila jeho vůni. Vnímala jeho krátké plavé vlasy, živé oči i plné rty a pravidelné zuby, když se usmál. Bože, napadlo ji, vypadá jako árijská filmová hvězda!

Později, když se letní večer zdráhavě vzdal světla, se o něho opřela. On za ni položil paži a jejich ramena se k sobě ve tmě přivinula. Zámek se rozsvítil krátce po desáté. V Heidelbergu to byla od počátku století letní tradice. Tato historická turistická atrakce vábila návštěvníky z celé Evropy. Osvětlení připomínalo dvě události.

„Poprvé byl zámek osvětlen roku 1613,“ vysvětloval Kurt Maggii, „na příkaz kurfiřta Fridricha Falckého, který si přál mít na počest své novomanželky slavnostní výzdobu.“

„To je romantické,“ zašeptala, zatímco rudá světla obklopující zámek zvyšovala jas, až se kamenné hradby koupaly v karmínově červené záři.

„Byla to Angličanka,“ zašeptal jí do ucha.

„Běhna,“ usmála se.

Kurt se opět ujal slova. „Druhá událost byla tragičtější. Během Devítileté války zničili zámek Francouzi, rozmetali ho výbušninami a pak zapálili. To se stalo v roce 1689. Později byli naštěstí Francouzi rozumnější.“

Když rudé světlo pohaslo, Kurt silnou paží objal Maggii kolem pasu a vyloudil polibek. Líbilo se jí to.

„Jsem ráda, že nejste Angličan,“ řekla.

„Já taky!“ zasmál se.

*

Jak plynuly letní dny, Maggie a Kurt spolu trávili čím dál víc času. Po přednáškách ji brával na večeři, někdy i s jejími kamarádkami, i když jasně dával najevo, že má raději výhradně její společnost.

„Dovolená mi končí příští týden,“ řekl v malé pouliční kavárně na Dreikönigstraße mezi dvěma sousty telecího. „Převeleli mě do Berlína.“

„Ach, Kurte,“ vzdychla, „musíš odjet tak brzo? Připadá mi… no, vždyť jsme sotva začali.“ Natáhla se a vzala ho za ruku. „Právě když tě chci lépe poznat!“ usmála se.

„Co kdybys jela do Berlína se mnou?“ navrhl. Nečekal na odpověď a dodal: „Je to největší město! Vybrané restaurace, nejlepší hudba a divadlo, pořád je tam co dělat. A nejkrásnější ženy! Samozřejmě, až přijedeš, začnou všechny žárlit! Musíš přijet!“

„Ráda bych přijela, lásko, ale napřed musím dokončit studium. Slíbila jsem otci, že co začnu, vždycky dokončím.“

„Rozumíš si se svým otcem?“

„Ano, moc,“ odpověděla a nimrala se v jídle na talíři. „Velmi těžce pracoval, aby se mohl řádně starat o mě a o Maureen, když matka zemřela. Říkal, že bych měla být vždycky hrdá na to, kdo jsem, a že nejlepší cesta k tomu je dokončit všechno, co začnu.“

„Jsem si jistý, drahá Maggie, že tě po dvou týdnech, které potřebuješ k dokončení studia, nebudu mít o nic méně rád. Potom za mnou přijedeš do Berlína. Platí?“

Naklonila hlavu na stranu a usmála se. „Myslím, že by to mohlo být ohromné, můj milý,“ řekla. „Ale co budu v Berlíně celý den dělat? Čekat, až mě pozveš na víno a na večeři? Jistě nepředpokládáš, že se nechám vydržovat. Potřebovala bych si tam najít nějakou práci, ale jsem tu na studijním pobytu. Podle zákona nemůžu pracovat.“

„Nesmysl,“ odsekl. „I pravidla národních socialistů je možné obejít!“

*

Druhý den, v neděli ráno, se setkali na nástupišti heidelberského hlavního náraží. Kurt měl za chvíli nastoupit do vlaku do Frankfurtu, kde přestoupí na berlínský expres.

„Tady jsi!“ rozzářil se, když k němu Maggie došla, na sobě žluté šaty, bílý svetr a klobouk proti slunci. „Myslel jsem, že už jsi na mě zapomněla!“

„Ani kněz s nějakým sáhodlouhým kázáním by mě nepřiměl, abych na tebe zapomněla, Kurte Engeli.“ Usmála se, vzala ho za ruce a naklonila se k němu, aby ho políbila na rty. „Nemáš uniformu?“

„Ne, obléknu si ji ve vlaku, než přijedeme do Berlína.“

„Kde je Arne?“

„Jeho vlak do Karlsruhe už odjel,“ odpověděl. „Tak co, přijedeš za dva týdny?“

„Ne.“ Pozorovala, jak Kurtův úsměv mizí, proto honem dodala: „Přijedu už za dvanáct dní.“

Mladík se rozzářil a zasmál se. „Doufám, že vydržím čekat.“

„Já doufám, že nebudeš jen čekat,“ řekla Maggie, uhnula pohledem a potutelně se usmála. „Pamatuj na svůj první úkol při nástupu do služby, Kurte, musíš mi obstarat práci. Otec je velice štědrý, co se týče finanční podpory, ale také věří v práci. Očekává, že to, co dostanu, si taky vydělám. Pokud mám zůstat v Německu, znamená to sehnat si zaměstnání.“

„Ano, madam,“ odpověděl a žertovně zasalutoval. Vztáhl ruce, něžně sevřel Maggiina ramena a zadíval se jí do zelených očí. „Ach, Maggie, moc bych si přál, abys mohla jet se mnou už teď. Nevím, jak ty dva týdny vydržím – chci říct dvanáct dní!“ Sklonil se k ní a políbil ji, objal ji kolem pasu a přitáhl blíž k sobě. Na krku cítila jeho teplý dech a na tváři ji zašimralo rašící strniště. „Musím jít,“ řekl, když zahvízdal průvodčí.

„Sbohem, můj milý,“ řekla a stiskla mu ruku. „Dvacátého devátého se uvidíme v Berlíně.“

Lokomotiva vypustila oblak páry, vagony sebou trhly a vlak se dal do pohybu. Kurt pustil Maggiinu ruku, zvedl kufr a vyhoupl se na schůdek vozu. „Auf Wiedersehen, Liebchen!“ zvolal do stupňujícího se rachotu vlaku.

Maggie mu poslala vzdušný polibek.

KAPITOLA 2

Berlín, Německo,
červenec 1938

O dvanáct nekonečných dní později, téměř v šest večer, vystoupila Maggie v Berlíně z vlaku na obrovském hlavním nádraží. Slunce na letní obloze stálo ještě vysoko, jeho žlutý svit pronikal skleněným zastřešením nástupiště. Na nádraží se hemžily davy lidí přecházejících všemi směry. Byli tam muži v oblecích do zaměstnání, ženy v šatech a kloboucích a všude vojáci v uniformách.

Maggiiny oči ještě přivykaly přechodům jasného světla a temnějšího stínu, když sotva pár kroků od sebe spatřila Kurta. Měl na sobě šedivou uniformu a důstojnickou brigadýrku švihácky posunutou na stranu. Stál ve stínu, bokem k ní, a díval se k zadní části vlaku, který se táhl do jasného slunečního svitu.

„Ehm, promiňte, pane, byl byste tak laskav a pomohl mi,“ řekla hlasem s nádechem předstíraného trápení. Kurt se prudce otočil, rozjasnil tvář a hltal ji blankytně modrýma očima, zatímco ona pokračovala v hraném výstupu. „Hledala jsem svého přítele. Je to docela hezký, milý, urostlý německý mladík. Chtěla jsem to bez něho vydržet, ale ovládla mě taková… no, dalo by se říct nedočkavost. Prostě už se nemůžu déle krotit!“ vyprskla smíchy a vrhla se mu do náruče.

Kurt zaklonil hlavu a rozesmál se, což vzbudilo zvědavé, závistivé pohledy obchodníků a dalších cestujících, kteří mířili ke svým vlakům. „Maggie! Jsi ještě krásnější, než jak si tě pamatuju,“ zvolal, „jestli je to vůbec možné!“ Objal ji a políbil, pevně si ji přivinul k hrudi. „Nemohl jsem se tě dočkat! A teď, má drahá,“ rozhlédl se, „odneseme tvoje zavazadla.“

V pronajatém autě ji vezl na sever, dál od centra, kde nakonec vjel do ulice lemované stromy. Tam zahnul doprava na štěrkovou parkovací plochu, u níž se nacházel dvoupodlažní činžovní dům.

Když vynesl pátý těžký kufr do svého bytu ve druhém patře, na čele lesklé kapičky potu, na chvilku se posadil. „Maggie,“ řekl, „jsem rád, že máš tolik zavazadel a v nich tolik věcí.“

„Pročpak, můj milý?“ řekla a otevřela dvě piva.

„Znamená to, že se chystáš zůstat!“

„Samozřejmě že to mám v plánu,“ usmála se a jedno pivo mu podala. „Ale nezapomeň, co jsme si řekli o práci.“

Přitáhl si ji k sobě a usadil na klín. „Všechno je zařízené, Liebchen!“ ujistil ji a jemně ji kousl do krku. „Využil jsem všechnu svoji výmluvnost, sílu a prohnanost a obstaral jsem ti pracovní povolení,“ podal jí hnědou papírovou knížečku velikosti pasu. „Nejen pracovní povolení, ale taky jsem ti na pondělí domluvil pohovor s jedním svým kamarádem.“

„Jsi úžasný!“ řekla Maggie s upřímnou radostí a pootočila se, aby mu viděla do obličeje. „To všechno jsi zvládl za pouhé dva týdny?“

„Za dvanáct dní,“ opravil ji s přemrštěnou skromností Kurt.

„No tohle!“ Maggie ho políbila. „A co budeme do pondělka dělat?“

„Nech mě přemýšlet,“ řekl a rukama přejel po jejích bocích.

Zazubila se. „Doufám, že jsi na hledání místa pro mě nevydal všechnu sílu!“

*

„Jistě chápete, Fräulein, že přestože mám s vaším přítelem dobrý a srdečný vztah, místo u nás vám to nezaručuje,“ pronesl komisním tónem ředitel Johann Bauer.

Opřel se lokty o stůl a naklonil se dopředu, buclaté prsty spojené na složce žlutohnědé barvy. Všichni uchazeči o místo nebyli tak příjemní jako tahle hezká mladá žena proti němu. Zavalitý Bauer si česal tmavohnědé vlasy přes temeno hlavy v neumělé snaze podobat se Hitlerovi. Stejně jako vůdce i Bauer nosil úhledný knírek, který nepřesahoval šířku nosních dírek. Na mohutných ramenou se mu napínal letní oblek v barvě khaki, jehož levou klopu zdobil nápadný odznak Národně socialistické strany. Horní okraj límečku košile mizel pod záhyby tlustého krku.

„Z vašeho spisu,“ pokračoval, „jsem zjistil, že máte výbornou ze závěrečné práce letního studia v Heidelbergu a že jste v Americe o prázdninách několikrát pracovala v redakci novin.“

„Ano, pane řediteli,“ odpověděla. „Dvakrát jsem pracovala jako začínající novinářka pro Bugle v High Glennu.“

„V High Glennu?“

„V mém rodném městě. Je to samozřejmě jen malé městečko ve státu New York, ne velkoměsto jako Heidelberg.“ Maggie chtěla na Bauera, šéfa zahraničního odboru Rozhlasového oddělení Říšského ministerstva lidové osvěty a propagandy, učinit dojem. Jeho útvar vysílal do všech koutů světa na četných frekvencích a v mnoha jazycích německá oficiální komuniké.

„Heidelberg je překrásné město,“ prohodil, v očích nepřítomný pohled. Stočil zrak zpátky k Maggii a pár vteřin na ní setrval, jako by v ní nacházel odraz krásy města. „Německy hovoříte velmi dobře a o vaší schopnosti mluvit anglicky není samozřejmě pochyb.“ Usmál se. „Ovládáte plynule ještě nějakou řeč?“

„Ne, pane řediteli. Ale mám na jazyky talent a jsem ochotná učit se.“

„To nebude nutné, slečno. Mnoho aktivit našeho odboru je zaměřeno na posluchače ve Velké Británii,“ pokračoval Bauer. „Řekl bych, že byste mohla překládat a přepisovat texty. Jistě píšete na stroji – nebo ne?“

„Píšu, pane řediteli, rychlostí čtyřicet slov za minutu a také podle diktátu,“ řekla a přeháněla jen trošku.

„A mám za to, že i když jste Američanka, Angličany zřejmě znáte dost dobře.“

„Ano, pane řediteli. Angličany znám docela dobře,“ odpověděla. Do tváří se jí nahrnula červeň a v očích jí zaplálo. „Můj otec emigroval z Irska už jako velmi mladý – především kvůli Angličanům.“

„Chápu,“ řekl Bauer, jemuž se líbilo, co viděl jak v Maggiině spisu, tak i u půvabné dívky před sebou. Rozhlasové oddělení, pomyslel si, až moc často dostává odložené síly z ministerstva na Wilhelmstraße. A tady je jedna mladá kráska, kterou si najme, než by mu ji mohl přebrat Josef Goebbels. „Výborně, má drahá,“ pokračoval a nasadil otcovský tón, „jsem přesvědčený, že váš talent dobře využijeme.“

„Wunderbar!“ prohlásila, což Bauera rozesmálo.

Odsunul židli od stolu, vstal a snažil se zapnout sako přes mohutné břicho. „Pojďte za mnou, prosím, představím vás panu Schmidtovi, vedoucímu našeho anglického vysílání.“

Kolébavým krokem obešel stůl a vedl Maggii po hlavní chodbě Domu rozhlasu, rozlehlého, moderního hlavního sídla Rozhlasového oddělení. Stavba na Masurenallee, vzdálená od centra dvacet minut jízdy podzemní dráhou, vznikla, aby poskytla sídlo rozrůstajícím se propagandistickým institucím. Obrovská budova – ve tvaru poloviny kola vozu včetně paprsků – zabírala většinu bloku. Maggie kráčela po Bauerově levé ruce o krok za ním, až došli ke skleněným dveřím s nápisem Englische Abteilung, které otevřel.

„Guten Tag, pane Schmidte,“ pozdravil ředitel a bledý, vážně vyhlížející mladý muž v tmavém obleku vyskočil, na tváři vylekaný výraz. Na Schmidtově stole ležel vedle popelníku s hořící cigaretou ranní výtisk Völkischer Beobachter, oficiálních novin nacistické strany.

„Guten Tag, pane řediteli,“ vykoktal. „Takové nečekané překvapení!“

„Ano, řekl bych, že většina překvapení je nečekaná,“ odtušil Bauer. „Doufám, že je všechno v pořádku,“ pokračoval a rozhlédl se po kanceláři s pěti prázdnými stoly.

„Ano, pane řediteli. Většina zaměstnanců začíná pracovat po obědě.“

„Proč po obědě?“ zeptala se Maggie.

„Ach, musíte mi prominout,“ řekl Bauer, otočil se k Maggii a pak zase zpátky ke Schmidtovi. „Dovolte, abych vám představil slečnu Margaret O’Deaovou. Slečna O’Deaová,“ pokynul rukou směrem k mladému muži, „pan Schmidt, sekční šéf našeho vysílání v anglickém jazyce.“

Schmidt se Maggii lehce uklonil. Tváří se nejistě, všimla si, možná se Bauera trochu bojí. „Je mi potěšením, slečno,“ řekl, pak od ní odtrhl zrak a pohlédl opět na Bauera, jako by očekával vysvětlení.

„Slečna O’Deaová je nová překladatelka a písařka, kterou jste požadoval, Schmidte.“

„Samozřejmě,“ řekl mladý muž. „Děkuji vám, pane řediteli.“

„Výborně,“ obrátil se Bauer k Maggii, „další už nechám na vás, moji mladí kolegové. Vítejte v rozhlasové sekci, má drahá. Jsem přesvědčený, že vás tato práce bude zajímat a naplňovat. Pan Schmidt vás seznámí s vašimi povinnostmi. Přeji oběma dobrý den.“

Vyšel ze dveří a zmizel v chodbě. Schmidt vydechl a zadíval se za ním.

Maggie si odkašlala. „Tak, pane Schmidte, kde začneme?“ zeptala se radostným hlasem.

Pohlédl na ni, jako by ji viděl poprvé. Byl o kousek vyšší než ona, měl štíhlou postavu a hezký obličej. Tmavé vlasy měl naolejované a sčesané dozadu a brýle s kovovými obroučkami mu seděly na dlouhém, úzkém nose poněkud nakřivo. „Ehm, ano, ovšem,“ zamumlal, zjevně v rozpacích, co má s novou spolupracovnicí dělat. „Umíte psát?“

„Ano, pane Schmidte,“ zasmála se a tím vehnala do jeho bledé tváře trochu barvy.

„Odpusťte,“ řekl rozpačitě, „myslel jsem, jestli byste uměla psát komentáře, texty, které čtou hlasatelé v živém vysílání.“ Pomalu se začal uklidňovat a jeho držení těla už nebylo tak křečovité.

„Myslím, že ano. Dělala jsem nějaké články pro noviny u nás ve městě a často poslouchám rozhlasové vysílání. Jistě to nebude tak těžké. Co kdybyste mi dal nějaký úkol a pak posoudil, jestli se vám to bude líbit?“

„Skvělý nápad, slečno O’Deaová,“ řekl Schmidt.

„Prosím, říkejte mi Maggie,“ navrhla s úsměvem.

Zazubil se, jako by si myslel, že Maggiin nástup do jeho sekce by mohl být dobré odškodnění za utrpení při ředitelově návštěvě.

*

Naklonil se přes její rameno, zatímco psala, ruku na opěradle židle. Maggie ťukala do klávesnice, a když se dostala na konec stránky, napřímila se a zvedla hlavu, aby mu viděla do očí. „Tak co,“ zeptala se, „jak to vypadá?“

Schmidt uchopil list papíru do dlouhých bílých prstů. Pohledem rychle přejel text. Maggii připadalo, že je pohroužený v myšlenkách, že pečlivě uvažuje o tom, co právě napsala. Čekala, dychtivě si přála vědět, jestli první dojem z její práce bude příznivý. Schmidt se zadíval ke stropu tiché kanceláře, našpulil rty a opět se vrátil k papíru. „Hmm,“ zamumlal. Maggie se nepatrně naklonila dopředu a snažila se odhadnout, co si myslí.

„Maggie,“ začal pomalu Schmidt, „řekl bych, že je to vynikající. Myslím, že bychom to mohli dnes večer použít.“

Radostně vypískla a vyskočila ze židle. Popadla vyplašeného Schmidta a se smíchem ho objala. Když ho pustila, viděla, že zrudl a po tváři se mu rozlil ostýchavý úsměv. „Asi vás budu muset za vaši práci často chválit,“ zasmál se.

*

Schmidt pověřil Maggii, aby vypracovala krátký příspěvek o problému v Sudetech, území na západě Československa, kde žily více než tři miliony obyvatel německého původu. Maggie zestručnila hlavní článek z Völkischer Beobachter a vyzdvihla hlavní body. Hitler už od jara vydával útočná prohlášení s tvrzením, že sudetští Němci by měli být součástí Německé říše. Nekrvavý Anschluss Rakouska mu dodal odvahu k hledání dalších teritorií a k opětnému sjednocení Německa. Teď, krátce po poledni, kdy většina jeho anglicky hovořících komentátorů seděla u pracovních stolů nebo se rozvalovala v křeslech, stál Schmidt u svého stolu uprostřed kanceláře a nahlas četl Maggiin text:

Lord Runciman, člen Sněmovny lordů Velké Británie, pokračuje ve své diplomatické misi do Prahy. Runciman strávil většinu posledních dvou dnů jednáním se zástupci obyvatelstva německého původu a vedoucími představiteli československé vlády ve snaze zmírnit napětí v Sudetech. Úřední činitelé v této oblasti hlásí rozsáhlé rabování a výtržnictví v okolí města Karlovy Vary. Ze zprávy vyplývá, že se německé obyvatelstvo stalo obětí projevů násilí potulných tlup českých banditů. Členové Henleinovy strany, reprezentující mnoho sudetských Němců, žádali českou vládu, aby okamžitě nastolila pořádek nebo umožnila výpomoc německé pořádkové policie, která sleduje situaci z pozorovacích stanovišť nedaleko Cvikova. Německý ministr zahraničí zaslal prezidentu Československa Benešovi nótu, že trestné činy spáchané na sudetských Němcích a jejich majetku nesmějí zůstat nepotrestány. Od Benešovy vlády dosud není k dispozici žádná odpověď.

Odmlčel se a zvedl zrak. „Tak co si myslíte?“ zeptal se.

„Myslím, že bychom měli říct, že Henleinova strana zastupuje většinu sudetských Němců, ne jen mnoho,“ navrhl zpěvavým tónem Robert Hipps, původem z Mississippi, který napjatě poslouchal s očima upřenýma ne na Schmidta, ale na hezkou dívku po jeho pravici. „Ostatní je, myslím, dobré.“

„Co ta část o ministerstvu zahraničí zasílajícím varování Benešovi?“ vložila se do řeči poněkud kultivovanějším hlasem Julie Clayová, další Američanka. „Je to pravda?“

„Jistěže je, Julie,“ řekl Schmidt. „Svoje zprávy vždycky konzultujeme s ministerstvem zahraničí.“

„No,“ řekla Julie, „takže v tom případě souhlasím s Robertem. Myslím, že je to dobré, moc dobré. Kdo to přečte ve vysílání?“ zeptala se a bylo jasné, že doufá, že to bude ona.

„Myslel jsem, že by to měl přečíst Clive, protože naši posluchači jsou především Britové,“ řekl Schmidt.

„Pokud bude střízlivý,“ zašeptal Julii hlasitě Robert a od ostatních stolů se ozvalo chápavé zachichotání.

Maggie seděla v rohu a jak jednotliví redaktoři hovořili, přejížděla je pohledem. Rozhlasové komentátory tvořila fascinující směsice Američanů, Angličanů, a dokonce i několika Němců. Obvykle vysílali od časného večera až do noci, podle toho, jestli bylo jejich cílové posluchačstvo v Londýně, který měl proti Berlínu hodinové časové zpoždění, nebo v New Yorku, kde bylo o šest hodin méně.

„Tak dobře,“ pokračoval Schmidt, „dovolte mi, abych vám představil autorku tohoto příspěvku, Maggii O’Deaovou, novou členku naší sekce.“

Maggie vstala, jako by ji tichý potlesk ostatních zvedl ze židle.

„Začala u nás pracovat dnes ráno. Přijela do Německa počátkem léta jako studentka a rozhodla se zde nějaký čas zůstat. Vítám vás, Maggie!“ Po tomto krátkém úvodu se obrátil k ostatním. „Prosím, abyste to vy ostatní brali jako vodítko pro své dnešní večerní komentáře. Vyšperkujte to, jak uznáte za vhodné, ale moc se neodchylujte od hlavních bodů, jak byly napsány. Vypracujte koncept daného tématu a do pěti hodin ho se mnou proberte.“

Jakmile se Robert, Julie a ostatní vrátili k práci, kývl Schmidt na Maggii, aby přišla ke stolu uprostřed kanceláře. „Dobrý začátek,“ řekl. „Obvykle mají tendenci práci těch druhých rozcupovat. Tu vaši přijali v podstatě bez připomínek.“ Mezi spolupracovníky Schmidt vůbec nepůsobil nervózně nebo napjatě. Byl ve svém živlu, psal, dával pokyny, radil. Byl rozhodný a všechno měl pod kontrolou – úplně jiný, než jak ho odhadovala na první pohled, když přišla s Bauerem, a, pomyslela si, mnohem přitažlivější. Stála vedle něho, zatímco si na její papír něco zapisoval, zaujatá změnou, kterou udělalo s tímto mužem pár hodin a dobří kolegové.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Volá Berlín.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.