Učiteľ

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.xyz.sk

www.albatrosmedia.sk

Lee Matthew Goldberg

Učiteľ – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

VENUJEM MAME A OTCOVI,
DVOM ÚŽASNÝM UČITEĽOM.

Žiak, ktorý neprekoná svojho učiteľa, je slabý.

Leonardo da Vinci

1

Z diaľky sa zdalo, akoby stromy pri Bentleyho univerzite horeli, na obzore žiarili koruny nukleárneho lístia. Profesor William Lansing vedel, že to predznamenáva príchod jesene. Len čo príde október, univerzitný areál v Connecticute zažiari jasnými odtieňmi žltej, sýtočervenej a oranžovej ako Sunkist. Ľudia cestovali dlhé kilometre, aby sa pozreli na tú krásu, upchávali diaľnicu I-95 a zhromažďovali sa v neďalekom Diablovom brlohu, rozľahlom parku, kde študenti niekedy hrali Shakespeara alebo neskoro v noci prešli bránou do lesa a tam hulili. William sa v to ráno pred začiatkom seminára o existenciálnej etike v literatúre prešiel po kľukatom labyrinte cestičiek. Už vyše desať rokov nevkročil na územie parku, ale dnes, v tento deň, keď sa vo svojom románe, čo sa rodil tak dlho, dostal k udalostiam, ktoré sa odohrávali v parku Diablov brloh, sa mu zdalo správne, aby sa tam vrátil.

Keď odchádzal z domu na svitaní, jeho manželka Laura sa nezobudila. Vykĺzol z postele a zatvoril detektívku, otvorenú na jej chrápajúcej hrudi. Často písal zavčasu ráno. Prv než sa prebudil svet, vyzbrojil sa horúcou kávou a bzučiacim laptopom, na lícach ho štípal svieži vietor od rieky Connecticut. Niekedy bol jeho inšpiratívnou pracovňou zadný dvor plný štebotu alebo sa o šiestej ráno vyžíval v tichu areálu Bentleyho univerzity, keď bolo počuť iba jedného-dvoch študentov, ktorí prechádzali cez trávnik a šli vyspať prehýrenú noc.

Na Bentleyho univerzite pôsobil vyše dvadsať rokov, získal definitívu a vždy bol na rade stať sa vedúcim katedry. Odmietal čo len zmienku o tej pozícii zo strachu, že ho pripraví o čas, ktorý chce venovať písaniu svojho diela. Jeho kolegovia chápali ten šialený zápal. Aj oni sa venovali písaniu publikácií, väčšinou uverejnených v časopisoch, iba zopár z nich bolo známych mimo múrov Bentleyho univerzity, čo bol Williamov sen. Odmalička túžil byť slávny – hoci vtedy sa jeho svet zdal malý a bez života a jeho jediným únikom bolo snívať o sláve.

Kolegovia sa ho často vypytovali na ten nepolapiteľný rukopis, na ktorom pracoval už celé roky, ale zdalo sa mu najmúdrejšie držať jazyk za zubami a zachovať ho v tajnosti. Tak to robil aj v posluchárni, iba zopár vybraným študentom dovolil, aby sa k nemu priblížili, ostatných si držal od tela, aby ho považovali za tvrdého a nepreniknuteľného, ale férového. Zopár študentov možno rozplakal, keď referát, na ktorom pracovali celú noc, ohodnotil zlou známkou alebo keď červeným perom doškrtal ich esej o Sartrovom diele Nauzea, lebo ich práca sa mu zdala banálna a suchopárna, no jemu išlo iba o to, aby ju nabudúce napísali lepšie. Chápali, že chce, aby jeho kráľovstvo bolo založené na strachu, lebo tvorivosti sa najlepšie darí v tiesni.

Po rannej prechádzke cez Diablov brloh Williama boleli nohy. Terén bol kopcovitý a jeho kľukaté chodníčky by dali zabrať aj mladšiemu človeku, ale on bol fit, päťdesiatpäťročnú telesnú schránku si udržiaval v dobrej kondícii. Za študentských čias sa venoval behu a boxu, ešte vždy trénoval na boxerskom vreci, čo mal v suteréne svojho domu, a deň vždy končil svižným behom cez Killingworth, predmestskú enklávu okolo Bentleyho univerzity na kopci. Vlasy mal ešte husté, čo sa nedalo povedať o väčšine jeho kolegov, hoci teraz bola ich hnedá farba postriebrená. Tajne veril, že mu to dodáva príťažlivosť a vyzerá lepšie ako v mladosti. Ešte vždy sa za ním obzerali aj ženy o dvadsať rokov mladšie a Laura ho často na spoločenských akciách katedry chytila za ruku a stisla mu ju, akoby chcela dať všetkým najavo, že patrí iba jej a nijaká žena nemá šancu ani len nevinne flirtovať.

Šatník mal plný blejzrov, typických pre univerzitných profesorov, so záplatami na lakťoch a nikdy nenosil kravaty, aby mohol mať košeľu rozhalenú a odhaliť chlpy na hrudi, ešte vždy hnedé. Mal peknú, súmernú, priam aristokratickú tvár, a hoci viečka mu po dlhých rokoch boja s nespavosťou ovisli, dodávalo mu to výraz človeka, ktorý je priveľmi zaneprázdnený, aby spal. Ľudia o ňom často hovorili ako o človeku, ktorý neznáša záhaľku, vždy je v pohybe, debatuje a tvorí.

„Zdravím, pán profesor,“ povedal Nathaniel, vysoký, vycivený prvák, ktorý za tri týždne od začiatku semestra ešte nemal tú česť pozrieť sa Williamovi do očí. Nathanielovi sa pri každom kroku motali nohy. William usúdil, že chlapec sa len nedávno vytiahol do výšky a jeho myseľ sa usilovala pochopiť, ako sa má správne pohybovať.

„Nathaniel,“ William si utrel pot z hornej pery. Cítil citrónovú vôňu potu, ktorý ho zalial po ráznej prechádzke po Diablovom brlohu. „Ako to vyzerá s tvojou esejou o Cudzincovi?“

Nathaniel sa znova vyhýbal jeho pohľadu. Uprel ho na farebné lístie, akoby sa sfarbilo z večera do rána.

„No...“ začal chlapec, ešte vždy jednou nohou v puberte, hlas mu znel o oktávu vyššie, „nie som si istý, ako ste to mysleli, že Meursault našiel svoju smrť, lebo nehral ‚podľa pravidiel‘.“

William sa hrdelne zasmial a pokrútil hlavou. Položil dlaň Nathanielovi na plece.

„Podľa pravidiel spoločnosti, Nathaniel, ktorých sa musíme všetci držať. A aj keď sa niekedy pošmykneme, nemáme priznať, čo sme urobili, zo strachu, že nás odsúdia. Jasné?“

Nathaniel prikývol, veľký ohryzok mu skákal hore-dolu, akoby aj on súhlasil. Strčil ohryzený necht medzi popraskané pery a prežúval ako potkan, až William rozmýšľal, či chlapec nefrčí na nejakom novom druhu spídu. Nathaniel sa mu páčil, hoci na hodinách veľmi nehovoril, len občas nervózne pípol, čo bolo sľubným znakom. Študenti, ktorým venoval najviac pozornosti, neboli kapitáni lakrosového tímu ani hviezdy divadelných predstavení, tí študenti mali milión iných učiteľov, ktorí sa o nich starali. On hľadal skryté drahokamy, ktoré čakali na to, aby ich niekto potlačil, ktorých celý život prehliadali, ale jedného dňa vyniknú nad spolužiakmi. A potom sa mu z celého srdca poďakujú, že v nich roznietil iskru.

„Preto Camus neoznačil obeť, ktorú Meursault zabil?“ spýtal sa Nathaniel opatrne, keď prechádzali cez dvere do haly okolo hlúčika iných študentov. „Takže s ním sympatizujeme, hoci spáchal zločin?“

William zastal vo dverách do učebne, cez okno videl oblak študentov usádzajúcich sa do lavíc. Zastal vo dverách, takže ich zablokoval a Nathaniel nemal na výber, musel mu pozrieť do očí.

„Vy ste s ním sympatizovali?“

„Áno... ehm, je ťažké trestať niekoho za jednu chybu,“ odvetil Nathaniel. „Viem, že zastrelil toho Araba, ale... neviem, niekedy sa také čosi jednoducho stane. Zrejme preto som tvrdý.“

„Alebo ľudský.“

William hľadel na Nathaniela ešte nepríjemných pár sekúnd, keď vtom prešla popri nich Kelsey, pekné dievča s kanárikovo žltými vlasmi.

„Zdravím, pán profesor,“ povedala, ani nepozrela na Nathaniela. William cítil, ako chlapec vzdychol. Bolo to počuť v celej hale.

„Poďte, Nathaniel, budeme v tejto debate pokračovať na hodine.“

William zaviedol chlapca do učebne. Študenti okamžite stíchli a zmeraveli.

Nathaniel sa zvalil na stoličku vzadu, zatiaľ čo Kelsey sa pretlačila okolo iného dievčaťa a usadila sa na najlepšie miesto vpredu.

William si položil koženú tašku na stôl, vybral červenú fixku a načmáral na tabuľu: Nevedel som, čo je hriech. Ten škrabopis vyzeral ako výtvor nejakej sliepky a študenti museli žmúriť, aby to dešifrovali, ale nakoniec sa celej triede v počte dvadsať študentov podarilo zapísať si ten citát. Už si zvykli na jeho zvláštnosti.

„Na konci románu Meursault rozmýšľa, že nevedel, čo je hriech,“ povedal William. „Čo to znamená?“

Štvrtina triedy zdvihla ruky, každý túžil, aby si ho všimol. Kelsey tľoskla jazykom, aby upútala jeho pozornosť, akoby nebolo vidieť, ako po nej zúfalo túži. Vyzerala, akoby potrebovala ísť na záchod. Nathaniel v zadnej lavici bol úplne zaujatý čmáranicou, ktorá pripomínala prasiatko z knihy Macko Pu.

„Nathaniel,“ vyštekol William a chlapcovi od ľaku vyletelo pero z ruky. Nathaniel sa načiahol dlhými rukami za perom a potom pozrel na učiteľa s ovisnutou sánkou.

„Prečo Meursault hovorí kaplánovi, že nevedel, čo je hriech?“ spýtal sa William znova.

Nathaniel v duchu prosil Williama, aby vyvolal niekoho iného. Z úst mu vyšlo čosi ako „uuuuhhhhh“, čo trvalo nekonečné rozpačité sekundy.

Kelsey sa ozvala bez vyvolania. „Pán profesor, hoci Meursault chápe, že spáchal zločin, v skutočnosti nevidí, že to, čo urobil, bolo nesprávne.“

William sa obrátil ku Kelsey, aby ju vyhrešil, že sa ozvala bez vyvolania, čo bol nepekný zvyk, ktorý sa tejto generácii s poruchou pozornosti stával častejšie ako predošlej, ale jeho pozornosť zaujal strom s červeným lístím. Tá farba vyzerala neuveriteľne neskutočne, načisto ho pohltila. To červené lístie akoby bolo namaľované krvou.

„Pán profesor... Pán profesor.“

Ten zvuk prichádzal z diaľky, akoby bol skrytý pod zemou a kričal, aby ho vzali na vedomie.

„Profesor Lansing?“

Kelsey kývla rukou jeho smerom a uzemnila ho. Odula pery.

„Akože mám pravdu alebo čo, pán profesor? On v skutočnosti nevidí, že to, čo urobil, bolo nesprávne. Vôbec si to neuvedomuje.“

William si odkašľal, mal triedu pod kontrolou. Usmial sa, akoby pózoval fotografovi.

„Áno, to je pravda, Kelsey. Keby vyjadril ľútosť, uznal by, že konal nesprávne. Vie, že jeho názory z neho robia v spoločnosti cudzinca, a je spokojný s tým postojom. Zmieril sa so smrťou a teší sa na ňu, je pokojný. Davy budú nenávistne kričať pri jeho poprave, ale budú kričať. Toto fascinuje čitateľov aj sedemdesiat rokov po vydaní knihy. Toto zaručuje knihe i Camusovi večnú slávu, nesmrteľnosť.“

Kelsey sa žiarivo usmiala na triedu, očividne bola na seba hrdá.

William prešiel k tabuli, zmazal citát a namiesto toho napísal veľkými písmenami NESMRTEĽNÝ. Tentoraz bolo jeho písmo takmer dokonalé.

Vo zvyšnom čase mal v ten deň hodinu tvorivého písania, o ktorú požiadal vedúcu katedry Dr. Joyce Yanceyovú a nezávislé štúdium o Edgarovi Allanovi Poeovi, na ktoré chodili dvaja diplomanti. V pondelok mal veľmi rušno, lebo na ten deň si naprogramoval všetky hodiny, aby sa mohol zvyšok týždňa venovať písaniu a úradovaniu. Doktorka Yanceyová váhala, či ho poverí vedením seminárov tvorivého písania, lebo ešte nevydal nijakú knihu a nádejní študenti možno budú chcieť „väčšie meno“. Brooks Jessup, ktorý bol v škole nový, si zaistil semináre tvorivého písania vďaka tomu, že vydal triler, ktorý verejnosť nadšene prijala, a on sa nechutne pýšil, že je čosi ako „moderný Faulkner“. Ale tento semester Brooks dostal dobrú zmluvu na druhý román, takže otvorili seminár pre prvákov. Žiaľ, mohol naň chodiť hocikto a väčšina študentov ho navštevovala, len aby vyjadrila svoje názory alebo splnila požiadavky, nie aby skutočne ukázala talent.

Keď sa William vrátil domov, jeho dom bol desivo tichý. Jeho dvojčatá Alicia a Bill junior študovali na Bentleyho univerzite, takže bývali doma a odsťahovali sa len pred pár rokmi. Ešte si nezvykol, že nie sú doma. Kúpili schátraný bar v susednom meste a rozhodli sa bývať spolu v byte na poschodí. Laura sa nazdávala, že by bolo najlepšie, keby zostali doma a odkladali si peniaze, keby bar skrachoval, ale William obhajoval ich túžbu po nezávislosti. Bolo by ideálne, keby žili oddelene a mali každý vlastný život, ale oni vždy mali blízky vzťah, čosi ako symbiózu, ktorá bola podľa neho výsledkom toho, že sa delili o maternicu. Keďže on bol jedináčik, musel priznať, že žiarli. Nevedel si spomenúť na nikoho, kto by mu bol taký blízky okrem Laury, a keď sa s ňou zoznámil, mal dvadsaťpäť rokov. Mal dvadsaťpäť rokov skúseností, ktoré neprežili spolu, takže sa nemôžu navzájom chápať ako dvojčatá.

Sklené dvere na zadný dvor sa otvorili a vošla Laura s košíkom plným tekvice. Na rukách mala záhradnícke rukavice a na čele šmuhu, lebo si často odhŕňala vlasy z tváre, keď sa piplala v zemi. Bola o štyri roky staršia ako on a išlo jej na šesťdesiatku, takže začínala spomaľovať, ale tvár mala ešte vždy mladú. Dlhé zimy v Novom Anglicku mali zásluhu na tom, že sa nevystavovala prehnane slnku a pleť mala alabastrovo hladkú a sfarbenú do perleťova. Blond vlasy jej mierne zredli a zbeleli, ale starala sa o ne a každý týždeň navštívila kaderníctvo v Old Saybrooku. Vždy bola chudá, ľakavá a sivé vlasy sa vždy sfarbili podľa toho, čo mala oblečené. Nosila jednoduché šaty typické pre staršie ženy, ale nikto by nepovedal, že nie je štýlová. Niekedy si uviazala sveter okolo krku, na srdci nosila retiazku s krížikom a na zápästiach jej zvyčajne štrngali náramky z bieleho zlata. Dalo by sa povedať, že bola tichá, a to sa Williamovi páčilo. Oni dvaja sa nikdy netrápili, ak nastala v rozhovore pauza. Pri večeri často ticho čítali noviny, občas poznamenali čosi o tom, čo bolo nové. Laura bola milujúca a starostlivá žena a aj po tých rokoch sa zdalo, že oni dvaja sa ešte vždy navzájom priťahujú.

Keď Laura vstúpila dnu, pohmkávala si nedešifrovateľnú pesničku, možno z repertoáru kostolného zboru. Ich zbor často spieval klasické piesne, ktoré si prispôsobil a namiesto slov ako láska, zlatko, srdiečko vložil slovo Pane. Predklonila sa a žmúrila na Williama, potom sa srdečne usmiala. Nahmatala okuliare a posunula si ich nízko na nos.

„Ach, William, nevidela som ťa. Si doma dlho?“

William ukázal na koženú tašku, ešte vždy v ruke. „Práve som prišiel.“

Oprela si košík s tekvicami o koleno, aby ho lepšie chytila, a potom ho vyložila na jedálenský stôl.

„Napadli ich červy,“ vzdychla. „Postriekala som ich spinosadom, ale musela som ich celý deň strážiť ako orol.“

Nezávidel jej takéto dni. Zdalo sa mu, že trávi priveľa času rozmýšľaním, ako tráviť dni. Venovala sa charitatívnej činnosti v rámci kostola, chodila na obedy s niekoľkými priateľkami a, samozrejme, police mala plné detektívok, ale William mal vždy pocit, že tvorí najvzrušujúcejšiu časť jej života, a bolo mu z toho smutno. Zoznámili sa pri štúdiu literatúry na vysokej škole a nahováral ju, aby sa aj ona pustila do písania románu. Vysvetlila mu, že by dokázala písať iba o tom, čo vie, a nepoznala veľa ľudí, ktorí by mali záujem čítať, čo vie.

„Rozmýšľala som, že uvarím špagety s tekvicou v rajčinovej omáčke a s knedličkami z morčacieho mäsa, aby si obmedzil konzumáciu červeného mäsa, ako ti radil lekár.“

William sa zamračil. Červené mäso bolo okrem literárneho diela jeho vášňou. Mal ho rád čo najmenej prepečené, prakticky surové.

„Dnes večer sa dostanem v románe k vyvrcholeniu, tak možno sa najem v pracovni.“

„Ach, William, to je vzrušujúce. Uvarím teda knedličky z hovädzieho a bravčového mäsa.“

Potľapkala ho po zadku. „Tak choď a dokonči ho.“

Pobozkal ju na pery a utrel jej šmuhu z čela. Líca jej očerveneli.

„Ten môj román je skutočne dobrý, Laura. Chápeš... mám pocit, že som konečne pochopil, v čom je problém.“

Pohrávala sa s krížikom na retiazke.

„Pravdaže si pochopil. Vydala som sa za teba pre tvoju inteligenciu, nie pre tvoje telo.“

Silnejšie ho plesla po zadku, poslala ho preč a hmkala si hlasnejšie než predtým, zatiaľ čo vyberala tekvicu z košíka.

Vyšiel hore.

V tú noc dlhé hodiny ťukal do klávesnice v šialenom zápale. Týmto slovám venoval vyše desať rokov, a keď sa dostal do polovice románu, do očí sa mu nahrnuli slzy. V miestnosti sa vznášala melancholická aura, vyplašene si uvedomoval, čo sa stane, keď dokončí tento projekt. Predpokladal, že všetci spisovatelia zápasia s týmto pocitom, s túžbou predĺžiť písanie, aby sa nemuseli rozlúčiť so svojimi hrdinami. Rozlúčiť sa znamenalo zabiť ich a tento pocit konečnosti ho ťažil na duši.

Na druhé ráno pražilo cez okno slnko a on si vychutnával jedinečný pocit blaženosti z výtvoru svojej mysle. Túto meditáciu narušilo tresnutie na predné dvere. Zahalil sa do župana, obul si papuče a zamieril na prízemie. Keď otvoril dvere, zdvihol Times a miestne noviny Killingworth Gazette. Keď zatváral dvere, pocítil v kostiach svieži vetrík. Čoskoro príde zima. Hodil zvinuté noviny na jedálenský stôl a uvaril kávu. Potom si sadol, vzal do rúk Gazette a prečítal titulok na prednej stránke: „Bývalý študent Bentleyho univerzity urobil terno ako newyorský redaktor.“

Z novín naňho hľadela veľká fotka Kyla Brodera, príťažlivého mladého muža s ostro rezanou tvárou, so štýlovo strapatými špinavými blond vlasmi a s modrými očami. Williama ohromilo, že tam vidí svojho bývalého študenta, ktorého dobre poznal. Tridsaťročný Kyle práve dohodol megazmluvu vo vydavateľstve Burke & Burke pre svoju debutujúcu autorku Sierru Ravenovú. A nielenže to bol Sierrin prvý román, bola aj prvá klientka svojej agentky a Kylova prvá akvizícia vo funkcii redaktora. Knihu ponúkli na dražbe a napokon Sierra dostala neskutočnú zálohu 500 000 dolárov, ešte predtým než román dokončila. Filmovacie práva už predali veľkému štúdiu za ďalších 500 000.

Túto správu zavial k Williamovým dverám skvelý osud. Ak to dievča uzavrelo zmluvu s Kylom ešte pred dokončením románu, potom má aj on určite šancu, najmä keď je s ním zadobre.

Oprel sa, ruky si spojil za hlavou a neubránil sa úsmevu.

2

Ranný sex bol pre Kyla a Jamie pravidlom, aspoň v tie dni, keď nocovala uňho v Brooklyne. Ich vzťah trval šesť mesiacov, ešte vždy bol dosť nový, takže stále objavovali nové spôsoby, ako sa navzájom priviesť k orgazmu. Obaja boli prehnane ambiciózni a preniesli svoju súťaživosť aj do spálne. Hoci on trávil v posledných týždňoch noci pri potenciálnych rukopisoch a na večerách s autormi alebo agentmi, pri ktorých vypil dosť džinu, a ona rozbiehala firmu ako interiérová dizajnérka, budík mali trvalo nastavený na piatu, aby sa mohli celú hodinu venovať sexu, až sa spotili, potom pokračovali v cvičení v posilňovni a napokon si šli každý po svojom.

Dnešné ráno bolo skutočne výnimočné a prečo nie? Kyle práve uzavrel zmluvu roka so svojou novou autorkou Sierrou Ravenovou, keď mala hotových len sto strán rukopisu, ktorý označovali za senzačný literárny debut. Ohromujúce šialenstvo tejto zmluvy znásobovala skutočnosť, že po a) toto bola Sierrina prvá kniha a po b) bola prvou autorkou, ktorú si uchmatol on sám po všetkých tých problémových autoroch, ktorých dohadzoval zelenáčom vydavateľ Carter Burke. V priebehu dňa predali aj filmovacie práva a meno Kyle Broder už nevyvolávalo obávanú otázku Kto. Teraz mali všetci ľudia z biznisu na perách slová: Aha, áno, Kyle Broder, tá mladá vychádzajúca hviezda.

Kylovi behali po rozume myšlienky na skvelú kariéru, kým vrážal do Jamie a v ústach mal pritom jej plný prsník. Záhlavie postele narážalo do steny, až takmer zhodilo jeho vlajku Wisconsin Badgers – strohý maskot Bucky Badger sa tváril prísne a usiloval sa zostať nedotknutý. Jamie ho plesla po pevnom zadku, ktorý na ňom mala najradšej. Mám rada zadky, hovorila, no a čo? Kvílila tak nahlas, až im na okno zaškriabal túlavý kocúr. Kyle nazval kocúra Capone, lebo mal škaredú papuľku. Caponeho vášnivé napodobovanie v nich vyvolávalo záchvaty smiechu, zatiaľ čo sa navzájom vzrušovali. A to všetko pred pol šiestou. Dosť času na milovanie.

„Capone tuším žiarli,“ Kyle strčil rameno pod Jaminu hlavu, aby sa mu mohla uvelebiť na hrudi. Hrala sa so svetlohnedými chlpmi na hrudníku.

„Žiarli na teba alebo na mňa?“

„Možno by si to chcel rozdať v trojke.“

Plesla ho vankúšom. Stále sa usmieval, čo bola jej druhá najobľúbenejšia Kylova vlastnosť. Keď sa usmieval, nikdy sa nevydržala hnevať dlho.

Kyle bol Jamie očarený a páčilo sa mu na nej všetko. Vyšportované telo, na ktorom tvrdo pracovala, opálená pleť, nech bolo akékoľvek ročné obdobie, pieskové vlasy vždy hladko začesané dozadu, elektrizujúco modré oči s hnedými a zelenými fliačikmi. Jamie bola šik a elegantná, a pritom nemíňala veľa na starostlivosť o seba, ale, čo bolo rovnako dôležité, bez problémov popíjala pivo v športovom bare ako chlap. V skutočnosti sa zoznámili v Kettle of Fish vo West Village, čo bol bar wisconsinských rodákov, lebo obaja pochádzali z toho štátu – on zo Sheboyganu, ona z Kewaunee. Po sérii nevydarených vzťahov so znudenými Newyorčanmi ich stredozápadné duševné rozpoloženie bolo presne to, čo obaja hľadali. A hoci cez deň mali na tvári masku tvrdých Newyorčanov, v súkromí ospevovali vyprážané tvarohové rolky a hovorili wisconsinským slangom bez obáv, že na nich budú vrhať udivené pohľady.

Capone teraz búšil do okna a pritískal chlpaté brucho na sklo.

„Je hladný,“ Jamie vstala a šla otvoriť okno.

Capone privítal šancu bývať v teple, prefrnkol okolo Jamie a mieril do kuchyne v nádeji, že nájde nejaké zvyšky.

Nápor vetra Jamie schladil. Vzala Kylovu košeľu a natiahla si ju.

„Čo keby si si ho adoptoval?“ Na golieri košele zacítila Kylovu pižmovú kolínsku, zmes vanilky a lesa.

„Ha, myslím, že nie som pripravený na taký záväzok...“

Zarazil sa, slová mu vyšli z úst a vznášali sa vo vzduchu medzi nimi. Nikdy predtým nebýval s dievčaťom, zvyčajne skončil vzťah po šiestich mesiacoch, keď pocítil nevyhnutnú nervozitu. Doteraz nijaké dievča neupútalo jeho záujem tak ako Jamie, ale ešte bolo priskoro na to, aby jej dal kľúč od bytu, najmä keď v posledných týždňoch prežíval také veľké životné zmeny.

Jamie sa tvárila, akoby chcela rozumne odpovedať na jeho strach zo záväzku voči kocúrovi, ale namiesto toho si oblizla hornú peru. Podľa nej to nestálo za to, aby pokazila blažené ráno. Oni dvaja mali sklon nechať bezstarostnú poznámku prerásť do veľkej hádky.

Obaja mali horúcu hlavu, a hoci ich hádky nikdy netrvali dlho, keby ich niekto počúval v susednej izbe, zdali by sa mu poriadne intenzívne.

Ani Jamie nebola stopercentne pripravená na sťahovanie. Vychutnávala si svoj priestor, samostatný život. Problémy jej robila iba „tá diaľka“. Bývala na hornom konci Upper West Side, viac ako hodinu cesty od jeho apartmánu na Cobble Hille, pričom bolo treba v metre prestupovať. Okrem toho jej spolubývajúca Sybil bola neporiadna alkoholička, ale nájomné platila načas a pracovala z domu, predávala na eBayi. Jamie nechápala, ako sa Sybil darí platiť polovicu nájomného, ktoré predstavovalo spolu 4 000 dolárov. No najviac ju zlostilo, že Kyle nikdy nechcel zostať na noc, lebo Sybil bola bordelárka. Keď sa na to Jamie niekedy pozrela z odstupu a videla ich vzťah novými očami, zdalo sa jej, že v skutočnosti na ňom pracuje len ona a Kyle žne plody jej práce.

Pozrela na hodiny, 5.45, ešte pätnásť minút milovania. Usmieval sa na ňu tým svojím šarmantným spôsobom, takže okamžite zvlhla, pritúlila sa k nemu a šteklila ho na strnisku.

„Som na teba hrdá,“ pobozkala ho na nežné pery.

„Ďakujem, bejbi.“

Zdvihol sa nad ňu, už znova tvrdý. Možno treťou najlepšou Kylovou prednosťou bolo jeho pôsobivé libido. Ani nevedela, ako sa to stalo, len zrazu mala nohy okolo jeho krku a záhlavie postele znova narážalo do steny s takou silou, že mohlo tentoraz zhodiť vlajku s logom Bucky Badgers.

Kyle sa viezol do Rockefellerovho centra linkou F a prezeral si na mobile maily. Tak ako to bolo v New Yorku v špičke bežné, o voľnom sedadle mohol iba snívať, a tak stál nad paňou, ktorá mala na sebe oblečenie v štýle Santería. Odkedy uzavrel zmluvu so Sierrou Ravenovou, každý dobrý agent v biznise mu dohadzoval „horúcu novinku“. To znamenalo, že musel čítať všetko, lebo najhoršou nočnou morou redaktora bolo dať si ujsť zlatú baňu. Vedel, že mnohí jeho kolegovia si v duchu nadávajú, že im ušli Dievčatá bez šance, Sierrin dojímavý príbeh o štyroch sestrách v Ozarks, ktoré prinútili ísť k náhradným rodičom, čo mu pripomínalo temné Malé ženy. V skutočnosti mal knihu najprv na stole Brett Swenson, šéfredaktor vo vydavateľstve Burke & Burke, ktorý vzal Kyla pod ochranné krídla, keď bol ešte len začínajúci redaktor. Kyle často dostal zvyšky, ktoré nikto iný nechcel, ale keď mu nabehol Brettov mail a v predmete stálo: Dievčatá bez šance – do pekla s nimi!, Kyla sa zmocnilo vzrušenie, ešte predtým než videl stránky rukopisu. Predstavil si knihu na polici v kníhkupectve Barnes & Noble. Titul bude vytlačený ružovými verzálkami ako názov dievčenského denníka na čiernom pozadí nočnej oblohy, v samom strede sa bude hojdať osamelá pneumatika. Brett vo svojom maile kritizoval túto „rodiacu sa babskú pohromu“ a uštedril jej aj iné podpichnutia, hoci priložený rukopis ani neotvoril. V tom čase Kyle väčšinou pátral po štandardných trileroch a detektívkach, ale bolo ťažké umiestniť nových autorov kriminálneho žánru na presýtenom trhu. Po tom, čo zaznamenali úspech mnohé bestsellery so slovom „dievčatá“ v názve, pomyslel si, že tomu dá šancu. Vzal si prvých sto strán – všetko, čo Sierra mala – do Bouchonovej pekárne a pri šiške s malinovým džemom fascinovane čítal. Prvé stránky sa mu zdali prísľubom literárnej ceny. Zatiaľ čo iní vydavatelia sa dohadovali, Carter Burke bol ochotný obetovať mastnú sumu. Vďaka tomu, že Kyle objavil autorku a uzavrel s ňou zmluvu, povýšili ho na redaktora.

Vlak metra zastal, keď čítal pasáž o dystopickej budúcnosti po nukleárnej katastrofe, keď sa roboty usilujú znova stvoriť ľudstvo, ale výsledky sú pohromou. Zvrtol sa a takmer skončil v lone ženy oblečenej v štýle Santería. Bola celá v bielom, ešte aj na hlave mala bielu pokrývku a pestrofarebné šperky. Igelitka plná vlasov a mušieľ jej padla na dlážku. Keď ju dvíhala, tľoskla na Kyla jazykom a jej oči vyzerali ako dva uhlíky. Zasyčala čosi nezrozumiteľné, čo bola možno kliatba vúdú. Vlak sa znova pohol a zastal pri Rockefellerovom centre. Kyle sa pretlačil cez dvere. Na nástupišti ho žena naďalej prebodávala očami a krútila hlavou, kým vlak nezmizol v tuneli.

„Posratý New York,“ zamrmlal nahlas, chvíľami fascinovaný eklektickou zmesou ľudí, chvíľami túžil po tichom wisconsinskom jazere, kde by mu spoločnosť robili iba jeho myšlienky – ďaleko od rannej špičky plnej chaosu a kliatob vúdú.

Kancelárie Burke & Burke boli zariadené v retro štýle šesťdesiatych rokov. Carterov otec založil spoločnosť s jeho strýkom v šesťdesiatom druhom roku a vo svojom závete si vyhradil podmienku, že zariadenie zostane nedotknuté. A tak v každej kancelárii boli okrúhle saarinské stoly a lampy Artemide Nesso pripomínajúce hríby. V čakárni stáli plastové kreslá Eames a na stenách viseli pôsobivé plastiky.

Amanda sediaca pri recepčnom pulte Kylovi kývla, keď vošiel. Na každom nechte mala lak inej farby.

„Sierra vás čaká v kancelárii,“ ukázala tyrkysovým palcom.

Na konci chodby Brett Swenson popíjal espreso pri stole svojej asistentky Darcy, kravatu prehodenú cez plece. Oblečený mal modrý pásikavý oblek, vo vrecku nevädzovomodrú vreckovku. Hoci každý deň šliapal hodinu na bežiacom páse, črtalo sa mu malé brucho. Brett bol len o pár rokov starší ako Kyle a čierne vlasy mal len mierne prešedivené, ale v strede hlavy sa mu črtala lysina. Kyle mal vlasy, ktoré by v časoch rímskej ríše označili ako zlaté, zahladené len troškou gélu, ktorý ich udržal upravené, kým večer nezložil hlavu na vankúš. Niekedy si Kyle všimol, že Brett mu počas rozhovoru alebo porady zúfalo hľadá šediny alebo stopy po rednutí vlasov.

„Muž roka podľa GQ,“ Brett dopil espreso a zdvihol ruku, aby si s ním plesol. Kyle mu neochotne vyhovel. Brett si pošúchal nos. Brett sa Kylovi raz na večierku Kentucky Derby priznal, že prišiel o nosovú chrupku, lebo na Dukovej univerzite priveľa hulil.

„GQ?“ uškrnul sa Kyle.

„Dovoľ, aby som dodal, že Muž roka podľa GQ bodka com.“

O tomto sa bežne žartovalo v spoločnosti Burke & Burke, o smrti tlače presnejšie o smrti literatúry. Preto sa Kyle zameral na žánrové knihy. Obával sa, že na dnešnom trhu nie je miesto pre krásne vety. Teda, aspoň kým sa nedostanú na pulty kníhkupectiev Dievčatá bez šance.

„Tvoje nevinné dievčatko dnes vyzerá dobre,“ Brett si pošúchal ruky a nadýchol sa cez zuby. Darcy prestala ťukať do klávesnice a zdvihla pohľad. „Má šaty ako bábika.“ Brett stíšil hlas. „Potrebujem tu viac takých talentov.“ Prebehol pohľadom po Darcy, ktorá bola vyššia než oni všetci, ale spustila sa na stoličke nižšie.

„Sierra mohla byť tvoja, Brett.“

„Nepripomínaj mi ten mail, je to moja nočná mora,“ zahundral Brett, „že som si nechal ujsť tú rybičku.“

Brett vyceril na Kyla všetky zuby, až absurdne vybielené. Ten chlap pil priveľa kávy, určite mal sklovinu sfarbenú dohneda. Potľapkal Kyla po pleci silnejšie, než aby to bolo bratské potľapkanie. Kyle sa až otočil na mieste, ale dal si záležať, aby nebolo vidieť, že ho to zasiahlo.

„Tuším začínaš byť v starobe ľahkovážny,“ poznamenal Kyle čo najneškodnejšie. Často sa takto doberali pri káve.

„Vylez mi na hrb, ty strapatý sukin syn,“ zachechtal sa Brett a Kyle mu ukázal prostredník, prv než si šiel svojou cestou.

Sierra si v jeho kancelárii zastrčila krátke hnedé vlasy za ucho a skrolovala fotky v mobile. Boli to fotky z Ozarks pri jej rodnom meste, plnom vyhorených domov a karavanov, a v tom pochmúrnom prostredí sa odohrával jej román Dievčatá bez šance. Kyle zaklopal na svoje dvere, aby ju nevystrašil, a potom sa cítil hlúpo.

„Dúfam, že nečakáte dlho, vlak na linke F sa vliekol hrozne pomaly,“ sadol si na svoju kancelársku stoličku. Za chrbtom sa mu vynímalo Rockefellerovo centrum v celej svojej kráse. Dúfal, že raz bude mať výhľad na jeho slávny vianočný stromček. V minulej kancelárii nemal vôbec okno.

„Máte šťastie,“ odvetila Sierra. „Ja sa musím spoľahnúť na linku M. Skratka slova mizerná.“

„Bývate v Bushwicku, však?“ Spomenul si, že minule hovorila o tej prebúdzajúcej sa štvrti, ktorá teraz priťahovala hipsterov z drahého Williamsburgu.

Prikývla, zahniezdila sa a prekrížila si nohy. Kyle si všimol šaty, ktoré Brett opísal ako bábikovské, rozkošne ružové, ktoré si vedel predstaviť na Jamie.

„Veru, som pravá Brooklynčanka,“ vyhlásila Sierra. „Prekvapuje ma, že nebývate na Manhattane. Z neznámeho dôvodu si predstavujem, že všetci redaktori v meste tu bývajú. Všetci spolu v obrovskom obytnom bloku pri Central Parku, aby som citovala Salingera.“

„Akoby sa to dalo zaplatiť z redaktorského platu! Z akéhokoľvek platu!“

Kyle sa zasmial a ona sa pridala. Flirtuje? V skutočnosti flirtoval s každým, s dievčatami aj mužmi, s mačkami aj so psami, bol šarmantný lichotník.

„No,“ nadhodil, „vy by ste si mohli dovoliť výhľad na Central Park z tej vašej zálohy a z peňazí za filmovacie práva.“

„Neminiem z toho ani dolár, kým knihu nedokončím. Kúpila som si iba tieto šaty.“ Ohmatala látku a zdvihla nohu do vzduchu, aby ukázala ihličky s remienkom okolo členka. „A tieto topánky od Jimmyho Chooa. Moje prvé topánky, ktoré nemajú značku Payless.“

„Zaslúžite si ich, Sierra.“ Spľasol ruky, aby jej necivel na nohu. S úsmevom ju spustila. „Tak čo, máte pre mňa nejaké nové strany?“

Ostro sa nadýchla a zmraštila tvár. Mala nos, ktorý sa dal opísať ako gombička.

„Dokončila som len jednu kapitolu.“

Vybrala z tašky zopár strán a podala mu piatu kapitolu. Tesákmi si zahryzla do spodnej pery a pritom sedela na samom krajíčku stoličky. Toto boli prvé strany, ktoré mu dala od uzavretia zmluvy. Videl, že je nervózna.

„Mohli ste mi ich poslať mailom, nemuseli ste sa sem vôbec trmácať.“

„Chcela som vám ich dať osobne. Chcela som sa vám poďakovať, že ste mi zmenili život.“

„Ja môžem povedať to isté vám.“

Vtedy mu hlasno zazvonil mobil a vyrušil ich z rozhovoru. Takmer neprijal hovor, ale potom pozrel na číslo a videl connecticutskú predvoľbu. Rozmýšľal, či je to niekto z univerzity, kto sa dopočul o jeho úspechu.

„Vezmite to,“ povedala Sierra. „Mne to neprekáža.“

„Okej,“ súhlasil. „Haló?“

„Kyle? Tu je váš starý učiteľ William Lansing.“

„Pán profesor!“ zvolal Kyle. Doriti! naznačil ústami Sierre.

„Dúfam, že vás neruším pri práci.“

„Vôbec nie. To je teda prekvapenie.“

Kyle si okamžite predstavil profesora Lansinga v učebni, ako sa díva cez okno na študentov, ktorí si na trávniku hádžu frisbee. Možno je trochu starší, šedivejší, zhrbený, ale ešte vždy dôstojný. Zdvihol prst, aby naznačil Sierre, že to za minútku vybaví. Ona už znova skrolovala fotky z Ozarks.

„Dnes ráno som videl v Killingworth Gazette článok o vás,“ začal William.

„Aha, áno. Chápem.“

„To je vzrušujúce, Kyle. Burke & Burke má skvelú povesť. Ako dlho tam pracujete? Keď sme sa rozprávali naposledy, robili ste si magisterský titul a písal som vám odporúčanie.“

Keď Kyle promoval na Bentleyho univerzite, prihlásil sa na magisterské štúdium na Wisconsinskej univerzite. Vtedy si robil ilúzie, že sa stane spisovateľom. Boli to tvrdé časy, lebo študoval blízko rodného mesta a mama pritom zomierala na rakovinu. Nikdy si neboli veľmi blízki, v tom čase bol necitlivý voči myšlienke na smrť. Nakoniec znova a znova prerábal ten istý príbeh a uvedomil si, že je lepší ako literárny kritik než autor sentimentálnej prózy.

„Po promócii som sa presťahoval do New Yorku,“ vysvetľoval Kyle. „Najprv som pôsobil ako redakčný asistent vo vydavateľstve Macmillan, až potom som prešiel do spoločnosti Burke & Burke.“

„A teraz ste uzavreli túto skvelú zmluvu. Môj chlapec. Je to skutočne výnimočný úspech. Bolo to na titulnej strane Gazette.“

„Predpokladám, že v Killingworthe je to veľká novina.“

Williamovi sa vydralo z hrdla čosi medzi smiechom a kašľom. Kyle okamžite oľutoval tú poznámku. Profesori trávia celý život v malých mestách, zatiaľ čo ich študenti tadiaľ len prejdú do väčších a lepších miest. Z času na čas to musí zabolieť.

„V skutočnosti o tej zmluve nepísal nikto iný,“ podotkol Kyle. „Okrem Publishers Weekly.“

Kyle vedel, že klame. Stačilo si vygúgliť jeho meno a našla sa tam celá záplava článkov – hoci neboli na titulnej strane ako v Gazette. Vo svete boli vojny. Nevedel, prečo cítil potrebu správať sa tak skromne.

Pauza v rozhovore trvala príliš dlho. Kyle akoby mal pri svojom bývalom učiteľovi zviazaný jazyk. Napokon prerušil ticho Wiliam.

„Volám len preto, lebo tento týždeň plánujem ísť do New Yorku na konferenciu.“

„Ale čo?“

„Viem, že volám v hodine dvanástej, ale pomyslel som si, že by sme sa mohli stretnúť.“

„Skvelý nápad. Rád vás znova uvidím.“

„Pravda, ak nie ste veľmi zaneprázdnený...“

„Nie,“ odvetil Kyle. „Teda som, ale na vás si nájdem čas. Čo keby sme si spolu dali večeru? Bývam v Cobble Hille. Moje dievča a ja by sme mohli pre vás niečo ukuchtiť.“

„Budem veľmi rád. Pozriem sa na svoj program.“

Kyle počul šušťanie papiera. Tešilo ho vedomie, že profesor Lansing je stará škola a značí si všetko do zápisníka.

„Môže byť zajtra?“

Kyle si premietol v mysli program na utorok, či nie sú na obzore nejaké prekážky. Musí prečítať kopu rukopisov, ale pomyslel si, že jeden večer si môže urobiť voľno.

„Áno, utorok je v pohode. O pol ôsmej? Pošlem vám mailom adresu. Máte stále tú istú adresu v Bentley?“

„Mám. Prinesiem víno. Mám fľašu Sequoia Grove Cambium z roku dvetisícdesať, ktorú som si odkladal na mimoriadnu príležitosť. Už sa na to teším, Kyle.“

„Aj ja. Ďakujem, za zavolanie.“

„Bolo mi potešením. Vždy rád vidím, ako sa darí mojim najlepším študentom.“

Kyle sa neubránil žiarivému úsmevu.

„Super, tak teda dovidenia zajtra, pán profesor.“

„Už nejaký čas nie som vaším profesorom.“ Zasmial sa. „Hovorte mi William, prosím vás.“

„Dobre, William. Okej.“

To meno vyslovil Kyle dosť rozpačito. V duchu sa vrátil o desať rokov dozadu, keď bol len vyhúknutý chlapec vzadu v učebni. Profesor Lansing sa mu vždy zdal oveľa impozantnejší, kultivovanejší, než si vedel predstaviť seba. Nikdy nečakal, že mu bude hovoriť William. Že si budú rovní.

„Timšel!“ povedal William.

„Čo je to?“ spýtal sa Kyle. Na chvíľu sa mu zazdalo, že William zložil.

„Rýchlo, ktorý veľký román sa končí slovom timšel?“

Kyle sa uškrnul. Túto hru hrávali s profesorom na Bentley. Posledný román, ktorý čítali na jeho hodine spirituality v literatúre, bolo Na východ od raja, tú knihu doslova zhltol a potom sa vrátil na prvú stranu a prečítal ju znova. Bol to jeden z prvých románov, ktoré ho skutočne vzrušili.

„Na východ od raja,“ odvetil Kyle. „Vždy raz za pár rokov som tú knihu čítal znova a znova. Lenže po tom, čo Adam Trask povie timšel, Steinbeck napísal: Zatvoril oči a zaspal. Tak sa končí tá kniha. Jeho smrťou.“

„Ach,“ vzdychol William, akoby práve ochutnal skvelú whisky. „Žiak prekonal učiteľa.“

Znova nastalo ticho.

„Zamailujte mi aj svoje číslo na mobil a do skorého videnia, Kyle. Dovi.“

William ukončil hovor.

„Dovi,“ povedal Kyle do hluchého telefónu.

„Nie ste rád, že ste prijali ten hovor?“ spýtala sa Sierra. Už mala na sebe kabát a postávala pri dverách. Neuvedomil si, že je tam. Musel vyzerať zmätene.

„Som rád.“

„Dajte mi vedieť, čo si myslíte o týchto stranách,“ požiadala ho. „A musím si prečítať Na východ od raja, ak sa vám ten román tak páčil.“

„Páčil sa mi,“ konečne spustil ruku s mobilom. „Hoci teraz už poznáte koniec.“

Priložila si ruku na čelo, akoby mala omdlieť.

„Že niekto zomrie?“ spýtala sa. „Ach, vy kazisvet. Nekončia sa tak všetky veľké romány?“

Vykročila a na chodbe klopkali jej ihličky. Zapol si počítač a napísal do mailu Williamovi všetky svoje informácie, končeky prstov ho až tak šteklili v očakávaní utorkového večera.

3

Zvyšok dňa aj celý utorok preleteli v šialenom zhone. Kyle venoval istý čas čítaniu Sierriných strán. Mal k tomu iba jednu poznámku. Sestry v románe Dievčatá bez šance strávili prvé štyri kapitoly bojom o to, aby zostali spolu, keď sa ich otec narkoman predávkoval a ich bipolárna matka odišla z domu. Piata kapitola sa teraz začala tým, že ich surový náhradný otec Biggie zneužil najstaršiu z nich Alexandru. Kapitola sa končila tak, že Alexandra si zohnala zbraň od miestneho dílera pervitínu a postrelila Biggieho do ramena. Potom všetky sestry utiekli uprostred mrazivej januárovej noci. Kyle navrhoval jednoducho len to, aby Sierra pokračovala v dráme, lebo sa mu to zdalo dosť uponáhľané. Predpokladal, že Sierra chcela, aby sa tá veľká chvíľa stala čím skôr, ale podľa neho bude lepšie zdramatizovať to tak, že Alexandra si kúpi zbraň, vojde do Biggieho spálne, nastane chvíľa napätia a čitatelia budú premýšľať, či ho zabije.

Kyle zamailoval Sierre tieto poznámky a ona bezvýhradne súhlasila, chválila ho, že je génius. Ale ten deň akosi rýchlo prebehol a nestihol sa dostať k rukopisu o budúcnosti robotov, ktoré sa rozhodnú znova vytvoriť ľudstvo po tom, čo bolo vymazané z tváre zeme. Knihu nakoniec predali redaktorovi vo vydavateľstve Simon & Schuster a uzavreli veľmi slušnú predkupnú zmluvu. Ha, vzdychol v duchu, sci-fi nie je moja parketa. Ale čoskoro objaví ďalšiu skvelú knihu.

Kyle v ten deň okrem iného premýšľal o profesorovi Lansingovi, lepšie povedané Williamovi. Mal pocit, akoby to meno patrilo niekomu inému, mužovi, ktorého nikdy nestretol, nie poradcovi, ktorý sa postaral, aby v tých temných časoch, keď sa začal tackať, zostal na správnej ceste. V prvom ročníku mu zomrel otec.

Nikdy s ním nemal dobrý vzťah. Jeho otec mohol pokojne vstúpiť do cirkusu po tom, čo odišiel z domu, keď bol Kyle malý. No aj tak ho otcova smrť vykoľajila, mrzelo ho, že nikdy nedokázali znova oživiť svoj vzťah.

Porozprával Jamie čosi o tom, aké to mal ťažké v prvom ročníku, ale nezachádzal hlboko do podrobností. Vycítil, že z toho bola nesvoja, a obával sa, že ho uvidí v inom svetle, a tak s tým už nikdy viac nevyrukoval. V skutočnosti na tie ťažké mesiace dlhý čas ani nepomyslel, vlastne až doteraz, keď mu zavolal profesor Lansing – William.

„Ako upečieme ten steak?“ spýtala sa Jamie krátko pred očakávaným príchodom Williama. Kyle musel priznať, že je napätý z toho, že ho znova uvidí.

„Spomínam si, že mal rád steaky takmer surové,“ odvetil a zalial šalát domácim dressingom.

Jamie urobila grimasu, keď to počula. Ona mala rada mäso ako podrážku, zatiaľ čo Kyle bol v tábore žrútov surového mäsa.

„Takže ti len tak zavolal?“ spýtala sa. Oblečené mala tepláky a tričko s logom Badgers, vlasy zviazané do chvosta.

„Myslím, že by si sa mala prezliecť,“ nadhodil. Robil si obavy, že William sa ukáže skôr a dvere mu otvorí stredozápadniarka Jamie namiesto kozmopolitnej super kočky oblečenej tak, aby zapôsobila.

„Nechcem riskovať, že si zamastím šaty,“ odvetila. „Prezlečiem sa, keď dovaríme.“

„Už je sedem!“

„Kyle, upokoj sa,“ povedala pomaly.

„Profesor Lansing – William – je... Mám pocit, že mu do istej miery vďačím za svoj úspech. Bol som na tom zle, kým...“

„Viem,“ prikývla Jamie. Nechala steak na panvici a krúžila mu dlaňou po chrbte. Padlo mu to nesmierne príjemne. „Otec ti zomrel v mladom veku – chápem, Kyle. Ja som prežila to isté.“

Ich tragédie ich na druhom rande zblížili. Prvé rande bolo divé, obaja sa opili a prakticky si to rozdali ešte v taxíku cestou do jej bytu, a len čo vošli do haly, spečatili zmluvu na dlážke, nohavice spustili na členky, a keď sa zmienila o kondóme, len zaštikútal a mykol plecom. Druhé rande bolo prvé ozajstné rande. Dozvedel sa, že otec jej zomrel, keď chodila na strednú školu. Rád sa člnkoval a raz večer sa vydal sám na Michiganské jazero. Vrátil sa až po tom, čo rybár vylovil z vody jeho nafúknuté telo. Nikdy sa nedozvedela, či to bola nehoda, alebo úmysel. Kyle videl, že ešte vždy ju to pomyslenie bolí. V kútiku oka mala osamelú slzu. Utrela si ju rukávom.

„Ja som nemala nikoho, kto by ma viedol,“ nadhodila Jamie. „Mama sa musela starať o mojich mladších bratov. A Wisconsinská univerzita nie je ako Bentley. V jednej triede bolo aj sto študentov. Profesori ledva poznali moje meno.“

„Stavím sa, že na univerzite si bola hviezda, chalani čakali v rade, aby ti mohli padnúť k nohám,“ odviedol rozhovor na lepšiu pôdu.

Zoširoka sa usmiala a na líci sa jej urobila jamka. Pobozkal ju.

„Ja som bola ponorená do módnych časopisov,“ odvetila. „Nijakých čakajúcich chalanov som si nevšimla.“

„Tým lepšie pre mňa. Mohol si ťa uchmatnúť nejaký vysunutý záložník a oženiť sa s tebou hneď po promócii.“

Chytil ju do náručia. Oprela si bradu o jeho plece.

„Na vysunutých záložníkov neberiem,“ vyhlásila. „Mne sa páči muž, ktorý vie citovať Prousta.“

„Naše tiene, teraz paralelné, teraz tesne spolu, nám pri nohách vytvárali nádherné vzory,“ povedal Kyle, nohu položil pod jej nohu a ich tiene dopadali prepletené na protiľahlú stenu.

„Ľúbim ťa,“ zašepkala.

„Aj ja ťa ľúbim,“ odvetil. Už si navzájom vyznali lásku, ale iba nedávno.

„Idem sa prezliecť do slušných šiat.“ Uškrnula sa. „Aby tvoj profesor videl, ako dobre sa ti v živote darí.“

Prehrabla mu vlasy prstami, pobozkala ho na pery a odišla do svojej spálne.

Keby mal čas ísť za ňou, prv než príde William, už by boli v posteli, nohavice na členkoch.

Z nakrájaného steaku kvapkala krv na drevenú misu s grilovanými hubami v balzamikovej marináde a cisársky šalát bol posypaný čerstvo nastrúhaným parmezánom a sardinkami. Jamie sa prezliekla do krémových šiat, ramienko na ľavom pleci jej padalo na rameno. V ušiach mala strieborné náušnice so vzorom blesku a na perách rúž červený ako ten steak. Kyle si obliekol modré pruhované sako so zelenou kravatou a podarilo sa mu pristrihnúť si bradu, prv než zazvonil zvonec.

Jamie naposledy prešla Kylovi rukou po chrbte a otvorila dvere. Do bytu sa strčila ruka s fľašou vína a Jamie pozdravila. S Williamom tancovali rozpačitý tanec, ktorý sa začal podaním ruky a skončil objatím a vtedy William konečne vstúpil dnu.

„Kyle,“ povedal Wiliam, keď si vydýchol. Oblečený mal hnedý blejzer so záplatami na lakťoch – ako správny profesionál. Strieborné vlasy mal ešte vždy husté, zahladené dozadu a pri očiach aj kútikoch úst vrásky smiechu. Vyzeral unavený, lepšie povedané unavenejší, než si ho Kyle pamätal. Kyle rozmýšľal, či je to nevyhnutný následok veku.

„Veľmi sa teším, že vás vidím!“ zvolal Kyle a mužne sa objali, potom sa potľapkali po chrbte a po pleciach. William musel odložiť veľkú tašku, ktorú si priniesol.

„Poznámky z konferencie?“ Kyle ukázal na tašku na stolíku pri stene.

„Vonia to tu naozaj dobre,“ zvolal William s úsmevom.

„Jamie je fantastická kuchárka,“ pochválil ju Kyle a postavil sa vedľa nej. „William, toto je moja priateľka Jamie. Jamie, toto je môj... no, učiteľ William.“

Znova sa pozdravili.

William blúdil pohľadom po byte. „Máte to tu pekné.“

„Môžeme vás povodiť po byte.“ Kyle si uvedomil, že hovorí veľmi nahlas. Trochu stlmil hlas. „Hoci to bude krátka prehliadka, byt nie je veľmi veľký.“

„Bývanie v New Yorku,“ usmial sa William.

Kyle ukázal Williamovi obytné priestory, ktoré mu pomohla zariadiť Jamie. Dlážka z bieleho duba, kuchyňa s výklenkom a antikorovými spotrebičmi, konferenčný stolík, ktorý vyzeral ako vyrobený z kmeňa obrovského stromu. Na stene špičkový televízor. Nad gaučom obraz kostlivca hrajúceho na trúbke, tvár akoby sa mu roztápala v notách vychádzajúcich z lievika. Potom vstúpili do spálne.

„Vidím, že tu máte wisconsinskú vlajku, ale nie bentleyovskú,“ William ukázal bradou na Buckyho Badgera.

„No, hrabáč nie je veľmi inšpiratívny.“

William ho štuchol do rebier. „Myslím, že kým založili Bentleyho univerzitu, minuli sa maskoty.“

Jamie prišla za nimi. „Môžeme jesť?“ spýtala sa. „Strčila som steak na chvíľu do rúry, aby sa zohrial, ale počula som, že ho máte rád surový, William.“

William si položil ruku na hruď. „Žena podľa môjho gusta. Poďme hodovať.“

Vrátili sa do „jedálne“, výklenku, kde sa zmestil akurát malý stolík. Jamie zapálila sviečky a vosk stekal na svietniky. William otvoril sýtočervené víno značky Sequoia Grove Cambium.

„Vonia ako čokoláda,“ poznamenala Jamie, keď všetkým nalial do pohárov.

„Áno, má nádych mocha,“ súhlasil William. „Pripijeme si?“

Zdvihli poháre.

„Na toto skvelé jedlo, ktoré ste pripravili,“ povedal William. „A na začiatok slávnej redaktorskej kariéry. Štrng-štrng.“ S oboma si štrngol a odpili si.

Večera prebiehala príjemne. Všetkým chutilo, Jamie bola skutočne skvelá kuchárka. Fľašu vína rýchlo dopili a Jamie otvorila druhú. William sa jej spýtal, akej práci sa venuje, a ona mu porozprávala o podnikaní v interiérovom dizajne, ktoré chce rozbehnúť.

„Neverili by ste, koľko sú ľudia ochotní zaplatiť za to, že im poviete, ako majú zavesiť závesy.“

„Je veľmi skromná,“ Kyle jej masíroval šiju. „Má dobré oko na dizajn.“

„Nezachraňujem ľudské životy,“ namietla trochu bľabotavo a zuby mala červené od vína.

„Nikto z nás ich nezachraňuje,“ podotkol William.

„Ako sa má vaša manželka?“ spýtal sa Kyle. „A čo deti? Boli len o pár rokov mladšie ako ja, však?“

„Áno, teraz sú barmani v Royal Wee na okraji Killingworthu.“

„Spomínam si, že raz som tam zažil ťažkú noc,“ poznamenal Kyle. „Dal som si priveľa pohárov whisky.“

„A ešte čosi,“ dodal William, prechádzal prstom po okraji pohára, takže spieval. „Spomínam si, ako som vás v tú noc musel odviezť na internát.“

„Povedzte mi to,“ Jamie sa predklonila.

Kyle mávol rukou. „Nemusíme zachádzať do...“

„Keď bol Kyle v prvom ročníku, občas som mu robil šoféra,“ vysvetľoval William. „A musím povedať, že by som to nerobil pre hociktorého študenta.“

„Hovoril mi, že ten rok mal dosť tvrdý,“ poznamenala Jamie.

William na ňu pozrel, akoby hovoril, že dosť tvrdý v skutočnosti znamenalo totálnu pohromu.

„Mám v génoch závislosť,“ Kyle si hrýzol zvnútra líce. „Nie od alkoholu, ale... od iných látok.“

„Bentley bola vtedy iná.“ William si odkašľal. „V Killingworth vládol chaos. Drogy boli voľne dostupné.“

„A to som využíval,“ podotkol Kyle.

William mu vyčítavo pohrozil prstom. „No podarilo sa vám zmazať staré hriechy.“

„Vďaka vám sa mi to podarilo,“ Kyle hľadel na Williama a pocítil príval vďačnosti. Osud niekedy postrčí človeku do cesty správnych ľudí – čosi ako strážnych anjelov – a tým sa stal William.

„Len som mu to prestal umožňovať,“ poznamenal William.

„A som vám za to vďačný. V tých časoch sa mi zopár ráz stalo, že som to úplne stratil, akoby mi tie dni vymazali z mysle.“

„To je úžasné, že ste urobili tak veľa pre svojho študenta,“ povedala Jamie.

„V Kylovi som tak trochu videl seba,“ odvetil William. „Keď som bol mladý, bol som stratený. Tam, odkiaľ pochádzam...“

Kyle videl, že William sa takmer striasol pri tej spomienke.

„No,“ pokračoval William, „musel som odísť čo najďalej, aby som prežil.“ Odpil si, podržal víno na jazyku a vychutnával si jeho chuť. „Kyle bol výnimočný, pokiaľ išlo o rozbor textu. Spomínam si, že keď sme preberali Camusovho Cudzinca, jeho empatia k tragickému hlavnému hrdinovi bola úplne odlišná od postojov ostatných študentov. Na to, že mal len osemnásť rokov, bol veľmi zrelý.“

Kyle cítil, ako očervenel. Nebol si istý, či je to z vína, alebo od rozpakov. Alebo oboje. Jamie si s ním preplietla prsty.

„Som rada, že ste naňho dozreli.“ Jamie zdvihla druhú fľašu vína a videla, že je prázdna. „Tuším potrebujeme tretiu. Ste za, chlapci?“

„Noc sa len začína,“ vyhlásil William.

Jamie sa postavila na opité nohy. „Super!“ Vymotkala sa z jedálne. „Hneď sa vrátim aj s vínom.“

„Skutočne je veľmi milá,“ William zdvihol obočie.

„Je úžasná,“ zabľabotal Kyle trochu opito. Odkedy uzavrel zmluvu so Sierrou Ravenovou, nedovolil si poriadnu oslavu, sústreďoval sa na každý nový rukopis, ktorý sa mu dostal do rúk. Nevedel sa zbaviť nepríjemného pocitu, že jeho náhly úspech sa môže rovnako náhle skončiť.

„Nechcel som pripomínať minulosť,“ nadhodil William.

Kyle pokrútil hlavou. „To nič, to je okej. Vie o mojom otcovi aj o tom, v akom som bol stave.“

„Stretávali ste sa s nesprávnymi ľuďmi.“

„Možno by som sa s nimi stretával doteraz, keby ste neboli zasiahli,“ bľabotal Kyle. „Predával som drogy s miestnymi chuligánmi Stooliem a Roccom – tak sa tuším volali – a s tou kočkou Miou... Mia,“ Kyle si vychutnával na jazyku jej meno, potom zošpúlil pery. „Čo sa stalo s Miou?“

William pokrčil plecami.

„Teším sa, že vás vidím, pán profesor... William,“ Kyle sa usmial. „Veľmi sa teším.“

„Už by sme nemali dopustiť, aby sme sa tak dlho nevideli.“

„Naozaj nie.“

„Ach veru,“ William luskol prstami. Vstal, prešiel do haly a vzal veľkú tašku, ktorú nechal ležať na stolíku. Kyle videl, že je ťažká.

„Tak teda píšem román,“ nadhodil William nonšalantne, akoby každý deň písal román.

„Vážne?“ zvolal Kyle. „Rád by som si ho prečítal.“

„Viem, že teraz ste veľké eso a...“

„Bolo by skvelé, keby som mohol byť vaším editorom.“

William otvoril tašku a vybral kopu stránok, mohlo ich byť aj päťsto.

„Dokelu, to je hrubý rukopis,“ vzdychol Kyle.

„Ešte som len v polovici.“

„Tisíc strán?“

William vložil rukopis Kylovi do rúk. Na titulnej stránke stálo DIABLOV BRLOH.

„Diablov brloh?“ zasmial sa Kyle. „Neuveriteľné.“

„Áno, ten park ma inšpiroval. Zdalo sa mi, že je to dobrý názov.“

Kyle zalistoval v rukopise, bol priveľmi opitý, aby vnímal slová.

„Ako dlho ste to písali? Zatiaľ päťsto strán, dokelu!“

„Vyše desať rokov. Začal som ho písať... no, tuším po vašom prvom ročníku.“

„To je celý život,“ zamrmlal Kyle.

„Viem, že tá kniha bude naozaj dlhá,“ William sa zamračil. „Necíťte sa povinný čítať to.“

„William,“ vyhlásil Kyle, „William, bude mi cťou. Je to naozaj skvelé. A predstavte si, že by ste to predali firme Burke & Burke a mohli by sme spolupracovať!“

„To by bol môj sen,“ William znova prešiel prstom po kraji pohára a ozval sa prenikavý piskot.

Jamie sa vrátila s ďalšou fľašou. Vyzula si ihličky a Kyle ani William ju nepočuli prichádzať.

„Ach, Jamie,“ Kyle jej naznačil, aby prišla k nemu a mohol ju vziať do náručia. „Pozri, čo William napísal. Román! Bude to mať tisíc strán. Diablov brloh. Posratý Diablov brloh.“

Williamovi sa zarosili oči, vyhŕkli mu sentimentálne slzy. Dopil pohár a nastavil ho, aby mu doliali červeného.

Všetci počuli škrabot pazúrikov vychádzajúci zo spálne.

„To je čo?“ prekvapil sa William.

„To je len náš túlavý kocúr, škraboce na okne.“ Kyle vstal a zamieril do spálne. Vrátil sa s kocúrom v náručí a podal ho Williamovi.

„Viac-menej sa oňho starám. Capone, pozdrav Williama.“

Wiliam nastavil ruku. „Ahoj, Capone...“

Capone zasyčal, odstrčil Williamovi ruku a ukázal pazúry. Kocúr vyskočil Kylovi z náručia a zmizol.

„Krvácate,“ zvolala Jamie.

„To je len malý škrabanec,“ William si oblizol zranený prst. Capone ho teraz sledoval z kuchynského kúta, šibal chvostom hore-dolu ako kyvadlom.

„Capone je veľmi temperamentný kocúr, vyrástol na divých uliciach Brooklynu,“ Kyle vzal fľašu Jamie z ruky a štedro nalial do pohárov. „Onedlho si vás určite obľúbi.“

Keď v tú noc ležali v posteli, z Kyla aj z Jamie razilo víno. V opitosti sa pokúsili milovať, ale napokon to vzdali. Obaja boli priveľmi opití, aby spali, a tak len ležali vedľa seba a objímali sa.

„Teraz by mi bodol veľký tanier vyprážaného syra,“ vzdychla Jamie. „Aby nasiakol ten chľast.“

„Ja by som zaň obetoval aj malíček,“ zamrmlal Kyle.

„William bol vážne skvelý,“ pritúlila sa k nemu, až sa im dotýkali nosy. „Je mi jasné, prečo si ho mal tak rád.“

„A sčista-jasna napísal román. Existuje vôbec niečo, čo nevie robiť? Je taký pekelne geniálny, až mi je z toho nanič.“

„Myslíš, že tá kniha bude dobrá?“

„Ako by mohla nebyť dobrá? Neviem si predstaviť, že by strávil desať rokov pri sračke.“

„Učiť literatúru a písať ju sú dve odlišné veci.“

„Ha, a vždy hovoríš, že ja som negativista.“

„Väčšinou si. No William odhalil celkom nového optimistického Kyla.“

„Áno, mám talent na hľadanie talentov. Najprv tá Sierra Ravenová... a musím ti povedať, že je fakt dobrá. Tá posledná kapitola, čo mi dala – dočerta! –, a pritom taká mladá. Chápeš, kto sa môže stať v dvadsiatich dvoch rokoch literárnou rockovou hviezdou?“

„Hmmm,“ Jamie zažmúrila oči a prevrátila sa na chrbát.

„A to je moja úloha,“ vyhlásil Kyle. „Vyhrabať tieto diamanty z temnoty.“

Jamie sa prudko posadila a vydula líca.

„Doriti,“ zahrešila a bežala do kúpeľne.

Kyle počul, ako vracia, nezatvorila dvere.

„Zlato, môžem ti pomôcť...?“ Zatvoril oči a v miestnosti zavládla tma. Jamino vracanie akoby bolo tisíc kilometrov od neho. Upadol do omračujúceho objatia spánku.

4

Kyle mal na druhé ráno mimoriadne nepríjemnú opicu. Bol by si znova kopol víno, aby vybil klin klinom, ale o desiatej mal stretnutie s Carterom Burkom. Aspoň si do ôsmej pospal. Jamie zaspala objímajúc záchodovú misu, a keď ju našiel, šla rovno do postele a zababušila sa do jeho prikrývky. Mohla si dovoliť prepych vyspať sa z opice a urobiť si pauzu, nemusí každý deň zdolávať svet interiérového dizajnu.

Keď Kyle vychádzal z bytu, na jedálenskom stole zbadal Diablov brloh. Na sekundu zabudol, že to je Williamov román – ten titul mu vyvolal na chrbte zimomriavky. Keď bol naposledy v Diablovom brlohu, bol taký nadrogovaný, že si myslel, že je vlk, a zavýjal na rodinu výletníkov. Okolo polnoci sa prebral nahý a zablatený a krátko na to ho hospitalizovali so zápalom pľúc.

„Posratý Diablov brloh,“ pokrútil hlavou, schytil kľúče a vyšiel von.

U Burka & Burka si vo výťahu nechal na očiach okuliare, bál sa chvíle, keď sa bude musieť vystaviť svetlu. Tri silné tylenoly a alkaseltzery mu veľmi nepomohli. Keď sa dvere na výťahu otvorili, recepčná Amanda mu pohrozila prstom s nechtom nalakovaným na neónovo zeleno.

„Je desať minút po desiatej,“ ukázala na nástenné hodiny, keby jej neveril. Carter Burke bol pedant a dal si záležať na presnosti. Ich šéf mal švajčiarsky pôvod a držal sa zásady, že výkon – tak ako hodinky – záleží od presnosti.

„Aké mám oči?“ Kyle si zložil okuliare.

Amanda zmraštila tvár. „Podliate krvou a démonické.“ Siahla do zásuvky a vybrala vizinky. „Ešte šťastie, že mám slabosť na trávu.“

Nakvapkal si do očí.

„Vydrž,“ chytila ho za rameno a pritiahla si ho k sebe. Oblizla si prsty a prešla nimi po neposlušnej kučere, ktorá mu padala do čela. „Kosierik.“

„Zachránila si mi život,“ vyhlásil a šiel ďalej.

Na zariadenie pracovne Cartera Burka vyhradili rozpočet, ktorý by sa vyrovnal rozpočtu malého štátu. Keď Kyle vstúpil dnu, jeho šéf sedel za pracovným stolom vyrobeným na objednávku zo šiestich druhov exotického dreva. Na náprotivnej stene visel malý čierno-sivý Rothko. Carter mal biele vlasy vždy učesané doprava, vľavo cestička, pozostatok dávnych čias. Malými očami hľadel cez okuliare s hrubým čiernym rámom. Pri krku motýlik. Brett už sedel na stoličke od Eamesa blízko Cartera. Kyle sa musel uspokojiť s gaučom na boku.

„Milé od vás, že ste sa k nám pridali, Kyle,“ Carter prísne stisol pery.

Brett ako korunovaný somár ukázal na svoje hodinky.

„Ospravedlňujem sa,“ odvetil Kyle. „Vlak stál celú večnosť v Borough Halle.“

Carter nereagoval na túto výhovorku.

„Ako vyzeráme s Tuckerom Noleym?“ Carter si spojil prsty a zlovestne sa predklonil.

Doriti, pomyslel si Kyle. Tucker Noley bol v osemdesiatych rokoch Carterovým autorom, v tom čase Carter prevzal spoločnosť z rúk svojho otca na sklonku života Cartera seniora. Tucker v tých časoch zarobil spoločnosti kopu peňazí, bol autorom celého radu špionážnych trilerov o agentovi CIA Gregorovi Spadovi, ktorý mal ruskú krv a využil svoju rozsiahlu rodinu v domovine, aby vysnoril hrozby KGB. Vtedy sa studená vojna skončila a Tuckerova tvorba sa stenčovala. Gregor Spade istý čas zápasil s teroristami na Strednom východe a Tuckerovým editorom bol vtedy Brett. Teraz uplynulo od poslednej Tuckerovej knihy už päť rokov a tá kniha bola prepadák. Carter sa rozhodol posunúť ho novému chlapcovi, ale nebude z toho mať nijaké zisky. A čo bolo najhoršie, Tucker bol pompézny, nafučaný rasista.

„Ešte vždy pracuje na novom Spadovi,“ odvetil Kyle, hoci od Sierrinej zmluvy sa vôbec nespojil s tým starým darebákom.

„Ako to vyzerá?“ Carter si zložil okuliare a stisol si koreň nosa.

„Spade ide po ISIS?“ zachechtal sa Brett.

Carter sa zasmial, ale znelo to skôr ako štekot. Kyle sa nesmial.

„Naozaj ide o to?“ spýtal sa Carter. „Koľko rokov má Spade? Stošesťdesiat? Tie špionážne knihy potrebujú silnú dávku technického žargónu. ISIS verbuje ľudí na Twitteri, preboha. Vie vôbec Noley pracovať na počítači?“

„Poslal som mu študenta sociálnych médií z Newyorskej univerzity,“ oznámil Kyle.

„To sa dnes študuje na univerzite?“ spýtal sa Carter. „Tieto miléniové decká sú úplne šialené. Sme odsúdení na záhubu.“

„Keď už je reč o záhube,“ ozval sa Brett, „počul som, že Lo Bowles z Hershenovej agentúry ti poslal Prvého človeka.“

„Čo je Prvý človek?“ spýtal sa Kyle a búšenie v hlave sa zmenilo na totálny útok.

Carter a Brett na seba pozreli a Kyle si pripadal ako malý chlapec.

„Kniha, na ktorú má predkupné právo Simon & Schuster. „Román o robotoch, ktoré vytvoria nové ľudstvo, keď atómový výbuch vymaže celú planétu. Zaplatili šesťcifernú zálohu.“

„Kyle, mali by ste rozšíriť bohatstvo,“ poznamenal Carter. „Keď sa teraz o vás píše v novinách, agenti vám posúvajú najvychytenejšie knihy.“

„Dobre, budem vás o všetkom informovať,“ sľúbil Kyle.

„Informujte ma iba o tom, čo za niečo stojí,“ Carter sa zamračil.

Kyle vstal a podal mu ruku. „Samozrejme, pane.“

Carter chvíľu počkal, potom mu potriasol ruku. „Postarajte sa o ďalšiu zlatú baňu,“ vyhlásil. „A vypýtajte od Tuckera nejaké strany, pravda, ak to nebude mizerný šit.“

Brett prikyvoval, podporoval každý šéfov krok.

„A keď budete vychádzať, zatvorte dvere,“ požiadal Carter Kyla.

Kyle pomaly zatvoril dvere a videl, že Brett čosi šepká Carterovi – očividne o Kylovi. Bol by sa tým väčšmi trápil, keby mu neskrúcalo žalúdok a nestúpala by mu do hrdla kyselina. Chvalabohu, stihol prísť na záchod včas a tam vzápätí vyvrátil záplavu červenej.

• • •

Kyle si po návrate domov zdriemol, a keď sa o deviatej zobudil, cítil sa osviežený. Jamie mu nechala na chladničke odkaz a spolu s tým tanier s vyprážaným tvarohom. Tvaroh kúpila v obchode Stinky Bklyn LLC, zmiešala ho s mliekom, múkou, pivom, so soľou a vajcami – bola to jej špecialita. Zhltol všetko, čo tam bolo, lebo vynechal večeru. Umastenými prstami jej napísal esemesku.

Vďaka za tvaroh. Perfektný liek na moju opicu. Si najlepšia.

Utrel si z úst omrvinky a pípol mu mobil. Rozmýšľal, či mu píše Jamie a či chce prísť k nemu. Zrejme by tam mohla byť o pol jedenástej. Pozrel na mobil a videl, že je to odkaz od Williama.

Cítil som sa u Vás skvele. Nemienim Vás naháňať, ale som zvedavý, čo na to poviete!!!

Kyle nemal rád, keď ľudia používali na zdôraznenie vzrušenia početné výkričníky. Mal pocit, akoby im musel odpovedať rovnako, aby si nemysleli, že mu na nich nezáleží. Šiel ku chladničke a nalial si pohár minerálky, rozhodoval sa, či si nepridá kvapku bourbonu a potom si nalial Bulleit, lebo to bolo ľahšie než rozhodovať sa. Keď vzal znova do ruky mobil, Jamie ešte neodpovedala – zvyčajne reagovala veľmi rýchlo –, a tak sa rozhodol pozrieť na Diablov brloh. Zrejme je dosť neskoro, aby k nemu išla z druhého konca sveta. A tak napísal Williamovi odpoveď.

Aj nám bolo skvele. Som rád, že sme dobehli zameškané!! Mám v ruke pohár s bourbonom a som pripravený pustiť sa do Diablovho brlohu. Už sa neviem dočkať!

Už chcel mobil odložiť, keď mu William odpísal:

Fantastické, Kyle. Dúfam, že to bude vyhovovať!

Kyle sa uškrnul. Páčilo sa mu, že William sa vrátil do jeho života. Nebol si istý, prečo stratili kontakt. V duchu fantazíroval, ako číta poďakovanie vo Williamovej knihe, keď ju s veľkým úspechom vydajú.

A ďakujem svojmu brilantnému editorovi Kylovi Broderovi. Kedysi bol mojím študentom, ale teraz ma on veľa naučil.

Kyle vzal do ruky ťažký rukopis a nalistoval stránku s venovaním.

Laure a dvojčatám.

A tomu, kto unikol.

La Vita Nuova.

Zvláštne venovanie, ale Kyle o ňom nepremýšľal dlho. Možno Laura porodila mŕtve dieťa alebo dvojčatá boli pôvodne trojčatá. Nemalo zmysel dohadovať sa. Okrem toho nevedel po taliansky. S perom v ruke nalistoval prvú stránku a prečítal si prvé riadky.

Toto je môj príbeh o tajomstve nesmrteľnosti. Čítajte ho pozorne a dovoľte, aby som vás niečo naučil. Robte si poznámky, priateľ môj. Vitajte v DIABLOVOM BRLOHU.

Zaujímavý úvod, pomyslel si Kyle. Vtiahlo to čitateľa do deja a nechalo mu priestor na špekuláciu. Kým čítal, obracal pero v rukách. Žiaľ, ďalšie strany sa nevyrovnali úvodným slovám. Román sa začínal v učebni univerzity, kde profesor prednášal o Camusovom Cudzincovi. Kyle okamžite spoznal podobnosť s Williamovými prednáškami. To by bol dobrý úvod románu, ale potom sa rozprávanie zvrtlo, prebiehalo v profesorovej hlave a zostalo tam nelogických desať strán, zatiaľ čo bol posadnutý nejakým dievčaťom v triede. Nemalo meno, opísal ho len ako „utiahnuté“. Wiliam písal, čo všetko jej chcel urobiť, a bolo to znepokojivé. Profesor začal opisovať jej srdce a to, ako ho potrebuje.

Myslím na srdce, ktoré jej bije v hrudi. Bije kvôli mne? Pochybujem. Aj keď hovorí, že po mne túži, aj keď ju doslova hltám v búde v Diablovom brlohu, kde sa schádzame, a hovorí, že sa jej to veľmi páči, nepáči sa jej to. Mám staré kosti a ona túži po mladých. Seberovných. A tak niekedy rozmýšľam, že vezmem nôž a vyrežem jej srdce. Bude mi BIŤ v ruke, tak ako ja BIJEM vtákom a vrážam do nej, kým už nemôže ďalej biť. A potom dám na panvicu maslo a budem pozorovať, ako srdce PRSKÁ. Budem ho krájať príborom a vychutnávať chuťovými pohárikmi. Celé ho zhltnem, kým sa jej oči navždy nezatvoria, a to bude posledné, čo uvidí. Spláchnem ho fľašou červeného, červeného vína, čím ČERVENŠIE a krvavejšie, tým LEPŠIE.

Kyle rukopis odložil. Vyprážané tvarohové tyčinky mu žblnkotali v črevách. Čítanie o kanibalizme mu veľmi nepomohlo. Civel na Diablov brloh a rozmýšľal, či je to len žart, hoci si nespomínal, že by mal William taký čudný zmysel pre humor. Okrem toho si nebol istý, prečo by si William dal tú námahu a vtipkoval, lebo sa mu zdalo, že je úprimne hrdý na svoje dielo a nevie sa dočkať, kedy si Kyle prečíta jeho knihu. Možno len prvých pár strán bude divných a potom sa začne skutočný príbeh. Kyle sa rozhodol pozrieť sa na pasáž pred koncom.

A chutnať MÄSO a to MÄSO chutí ako láska, srdce som strávil a teraz búši vo MNE. Dáva mi moc. S jej orgánom som mocný. Telo som odhodil a nechal zhniť, no niekedy ho vyhrabem a chcem viac, viac, VIAC!!! A potom ju vyseriem, až celý záchod páchne jej MÄSOM.

Kyle odložil stránky na stôl. Na jazyku mal nepríjemnú chuť.

„Doriti, to čo má...?“ zamrmlal. Vypil bourbon s minerálkou, vstal a znova si nalial.

Zazvonil mu mobil a vydesil ho. Rozmýšľal, či volá William, netušil, čo by mu povedal. Jasné, čítam vašu knihu, zatiaľ je pekelne chorá a zvrátená. Bude celá kniha o tom, ako jete srdce tej kočky? Všetkých tisíc strán?

Prišiel k mobilu a videl, že volá Jamie. Chvalabohu.

„Ahoj,“ pozdravil.

„Tak čo, chutili ti tie tvarohové tyčinky?“ spýtala sa Jamie nesmelo.

„Čo? Aha, áno, boli fakt dobré.“

„Nehovoríš to veľmi presvedčivo.“ Zdalo sa, že je sklamaná.

„Nie, nie, boli skvelé. Len som... začal čítať Diablov brloh. Tú Williamovu knihu.“

„No a?“

„Je to fakt sviňačina. Vážne sviňačina. A ani to nie je dobre napísané, čo je ešte horšie.“

„Koľko si prečítal?“

„Neviem, nejakých desať strán.“

„Desať strán? Kyle, mal by si tomu dať väčšiu šancu.“

„Je to desať fakt zlých strán.“

„Kyle, bol to tvoj obľúbený profesor. Musíš to prečítať celé.“

„Neviem, či to dokážem.“

„Tak si mu nemal sľúbiť, že to prečítaš,“ podotkla Jamie. „Teraz sa z toho nevykrútiš.“

„Píše o tom, ako žerie srdce nejakej baby.“

Jamie čosi povedala, ale znelo to ako praskot statickej elektriny.

„Jamie, strácam ťa.“

„Práve som prišla domov, Kyle. Idem do výťahu.“

„Okej, tak teda zavolám ti...“

„Prečítaj tú jeho knihu,“ dohovárala mu Jamie. „To je tvoja dnešná domáca úloha.“ Z jej tónu mu bolo jasné, že ju nepresvedčí. „Zajtra sa porozprávame,“ dodala.

A zložila. Kyle pozrel na roztrúsené stránky na stole. Začal ich ukladať. Bolo možné, že len začiatok a koniec sú také hrozné, ale mal nepríjemný pocit, že zvyšok bude ešte horší. No Jamie mala pravdu. Povedal Williamovi, že rukopis prečíta, a mal by tomu venovať viac než pár minút svojho času.

Len čo stránky poukladal, pobral sa do postele a rukopis ho ťažil v rukách ako tehla. Nalistoval stranu, kde prestal čítať.

A potom dám na panvicu maslo a budem pozorovať, ako srdce PRSKÁ. Budem ho krájať príborom a vychutnávať chuťovými pohárikmi.

Bude to dlhá noc.

5

Dievča sa pokúšalo postaviť v búde, ale bolo pripútané k dlážke. Cez zlomenú drevenú latku prenikal do tmy kosáčik mesiaca. Bolo mu vidieť iba oči, vyliezali mu z jamôk, tak ho napínalo. Rany na tvári sa mu otvorili a začali mokvať. Cítilo chuť krvi. Oblečenie malo špinavé a prilepené na kožu. Prestalo sa triasť od zimy a teraz zmeravelo. Znova sa pokúsilo postaviť, no od námahy sa zvalilo na zem. Krv na zemi zo zabitých zvierat sa miešala s jeho krvou a páchla hrdzou.

Začula, že ktosi sa mocuje so zámkou, a pomyslela si, že možno to bude jej záchranca. No vedela, že to je on. A nielen to – násilnícka stránka jeho osobnosti jej pripomínala zloduchov z hororov, ktoré kedysi tak rada čítala. Nevedela si ani predstaviť, že by ich ešte niekedy chytila do ruky.

Dvere sa otvorili a dnu preniklo mesačné svetlo, odhalilo každý ohavný kút väzenia, v ktorom žila posledné týždne. Hanbila sa za ten hnusný pach. Zdalo sa jej, že prešlo najmenej tisíc dní, odkedy tú búdu upratal. Neznášala chrobáky, ktoré jej lozili po nohách a zavrtávali sa jej do kože, a čo bolo horšie, bolo jej zle pri pomyslení, že sa zbláznila a tie chrobáky si len vymýšľa. A zrazu tam stál, zadychčaný a spotený, prechádzal si rukou po záplate na rukáve blejzra, kde sa zachytila halúzka a urobila dieru.

Hoci mala silno zapchaté ústa, z celej sily vykríkla. Nepáčilo sa mu, keď kričala, a ešte ju za to potrestá, ale on ju aj tak potrestá a tešilo ju, keď ho mohla nahnevať. Zdvihol reťaz, ktorou bola pripútaná k dlážke, a šľahol ju po tvári. Otvorila sa jej stará rana a liala sa jej z nej do očí krv, až bolo všetko červené.

Cítila, ako ju otáča a ohmatáva, čo robil denne. Palcom jej prešiel po malom tetovaní na zadku. Cítila, ako jej zaryl nechtom do mäsa, a počula ho cucať. Rukou jej schytil ľavý prsník, ale vedela, že na tej časti tela mu nezáleží. Jemu išlo o jej srdce. Vnikol do nej zozadu a pohyboval sa do rytmu srdca. Najhoršie bolo, že keď už bol v nej, správal sa jemne. Bola by radšej, keby ju napichol na kôl, nie miloval, ako by zrejme opísal to, čo robil. Pri každom jeho pohybe jej srdce búšilo rýchlejšie, a keď dosiahol orgazmus, vykríkol tak nahlas, až sa chatrč otriasala v základoch. Mala nepríjemný pocit, akoby oni dvaja boli jediní ľudia, čo zostali na zemi. Nijaký záchranca nikdy nenájde túto chatrč, kde utajene existuje. Bude s ním každú noc tancovať, kým jeden z nich nezomrie.

Keď skončil, prestala cítiť na chrbte jeho ťarchu. Dnes sa rozhodol plakať a jeho vzlyky zneli čoraz tichšie, ako cúval k dverám. Obrátila sa a dívala sa na jeho tvár, aby sa mohla mučiť predstavami, ako ho zabije. Uprene mu hľadela do očí. On mal oči unavené, pod nimi kruhy. Ona mala oči začervenané a celkom iné než kedysi. Naozaj jej povedal, že ho to mrzí, alebo si to len jej dementná myseľ predstavovala? Každý večer to bolo čoraz ťažšie.

„Vieš, robím to len preto, lebo ťa milujem,“ povedal a chytil kľučku.

Nemo prikývla.

„Náš príbeh bude večný,“ povedal znova a zatvoril dvere.

Počula rinčanie zámky. V tme si ho znova predstavila. V tých predstavách sa jej podarilo zbaviť pút a bohovia jej dali do ruky ostrý nôž, ktorý mu zaborila do hrude a krútila, kým mu nevytiahla srdce, potom ho chytila a bilo jej v rukách.

„Doriti,“ zamrmlala, keď jej krvácajúce srdce vykĺzlo z prstov a mesačné svetlo, ktoré prenikalo cez zlomenú latku, jej ožiarilo úsmev na tvári.

Kyle vyskočil z postele celý spotený. Inštinktívne sa načiahol za Jamie a uvedomil si, že tam nie je, nahmatal len vankúš, čo bola krutá náhrada. Diablov brloh ležal na nočnom stolíku, to on bol zodpovedný za to búšenie srdca v hrudi. Preglgol, nadýchol sa a zatvoril oči, no videl len dievča v chatrči, ktoré akoby sa načahovalo za ním, aby ukončil to šialenstvo.

Zachráň ma, hovorilo mu v duchu. Otvoril oči, aby odišla.

Znova naprázdno preglgol a zapil to vodou. Konečne mu srdce bilo normálne. Odlepil si premočené tričko z tela, zdvihol sa z postele a položil nohy na pevnú zem. Opovržlivo pozrel na Diablov brloh.

Zazvonil mu mobil a videl, že volá William. Kyle si obhrýzal necht a rozmýšľal, či je to súčasťou sna. Stránky, ktoré prečítal v noci, boli ešte zvrátenejšie ako tie prvé. Pokúšal sa pochopiť, prečo sa William rozhodol preniknúť do mysle takej chorej postavy, najmä ak román písal dlhých desať rokov. Bola to príšerná kniha, miestami nezmyselná a niektoré veci sa priam obsedantne opakovali. Čítal ďalej v nádeji, že pochopí zmysel a že rozprávanie sa časom ukáže brilantné. Nepamätal sa, kedy zaspal, len vedel, že slová rukopisu sa mu zliali do nočnej mory.

Telefón prestal zvoniť a počul pípnutie odkazovača. Netúžil si ho teraz vypočuť. Pozrel na hodiny, bolo osem – dávno po jeho zvyčajnom čase, keď vstával. Vbehol pod sprchu a naplno pustil vodu, nestihol stráviť hroznú noc, ktorú prežil.

Keď bol vo svojej kancelárii vo firme Burke & Burke, vypil dvojité preso a vybavil maily, konečne sa dostal k tomu, aby si vypočul Williamov odkaz.

Ránko, Kyle! Tu William. Len som si pomyslel, že sa spýtam, ako ďaleko ste sa dostali v Diablovom brlohu. Celú noc mi skrúcalo žalúdok od nedočkavosti. Dajte mi vedieť, či má moje dieťa potenciál. Ciao.

Najväčšmi ho znepokojilo, že William označil rukopis za svoje dieťa, akoby to bola skutočná živá bytosť. Kyle sa celé predpoludnie usiloval vytesniť to z hlavy, úmyselne nechal Diablov brloh doma, ale kniha mu prenikala do vedomia. Aby sa rozptýlil, prečítal prvých dvadsaťpäť strán trileru, ktorý sa mu práve dostal na stôl a ktorý sa volal Mŕtvi vás nemôžu chytiť o bývalom nájomnom vrahovi, ktorý sa usiluje opustiť bývalú organizáciu a tá ho začne prenasledovať. Dej sa na začiatku odohrával v Maroku a bol dosť napínavý, takže pri ňom vydržal a ľutoval, že to nenapísal William.

Telefón zabzučal, prišla mu esemeska. Vedel, kto píše.

Zdravím, Kyle! Len by som rád vedel, ako ste pokročili s Diablovým brlohom. Ak sa neozvete, možno dám exkluzívne práva niekomu inému. Ha!!!

Normálne by sa Kyle uškrnul pri tom vtipe, ale nemal na to náladu. Raňajky mu ležali v žalúdku. Okrem toho nevedel, ako odpovedať, nechcel sa profesora dotknúť, ale William by mal vedieť, že Diablov brloh je jeden z najhroznejších románov, aké kedy čítal. Nedokázal prestať myslieť na to chúďa dievča v chatrči, lebo sa mu zdalo, že William píše o nejakých svojich temných fantáziách.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Učiteľ.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.