Tiché město

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.druhemesto.cz

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

Ivan Wernisch

Tiché město – e-kniha

Copyright © Druhé město – Martin Reiner, 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

DRUHÉ MĚSTO – BRNO 2016

© Ivan Wernisch, 2016

© Druhé město — Martin Reiner, 2016

Alfred Kubin © Eberhard Spangenberg, München

ISBN 978-80-7227-383-6 (tištěná verze)

ISBN: 978-80-7227-807-7 (e-pdf)

ISBN 978-80-7227-806-0 (ePub)

ISBN 978-80-7227-808-4 (mobi)

Efeu rankte sich über das alte Gemäuer

der stillen Ruinenwelt.

(Paul Scheerbart, Der alte Mörder)

Muž s knírem

Tiché město

Když končí podzim, ženou tichým městem nomádi svůj dobytek, na chvíli se tu i zastaví, rozdělají oheň, ale ani si k němu nesednou, odcházejí hned, jakmile se přesvědčili, že v prázdných domech nenajdou nic k snědku.

V ulicích se pasou mufloni a ve staveních, která lidé opustili, ještě než byla přichystána k obývání, je příjemné šero.

Také je tu hřbitov bez hrobů a sad, zahrada plná stromků, které dosud nekvetly.

Tady se mi líbí, tady zůstanu.

Na neošlapaný schod přede dveřmi někdo položil pilu, na klice visí kabát.

Stmívá se, v ohništi dodoutnává větev, bučení krav se ozývá z dálky.

A v ještě vzdálenější dálce zabučel parník — tam někde je moře.

Na vratech statku nebo zájezdního hostince se třepetá roztržený, ale dobře čitelný plakát, který sem nedávno připevnil nějaký potulný agitátor: Čas vidliček je pryč, přijde čas nožů.

Čas…

Času mám dost. Už ho mám až po krk.

Někdejší jeho láska

Une poule sur un mur,

qui picore du pain dur,

picoti, picota,

lève la queue et puis s’en va.

Lžíce, již právě zvedal k ústům, mu náhle vypadla z ruky, odstrčil talíř s chřestovou polévkou, zvedl se od stolu a jako v mátohách, jako stroj, stroj v mátohách, sledován očima vyděšené manželky a rozdivených dětí, zamířil ke dveřím, za nimiž se nacházely schody vedoucí do sklepa.

Když byl dole, na chvíli se zastavil a rozkoukával se. Ano, tak si to pamatoval, takhle to zde vypadalo před lety: klenbu podpíral cihlový pilíř a u stěny naproti zabedněnému okénku se černala mohutná, vyřezávanými ptáčky ozdobená skříň.

Vrhl se ke skříni a otevřel ji. A bylo to, jak věděl: stála v ní žena oděná ve svatebních šatech. K ňadru tiskla kytici slaměnek. Byla to Marča, někdejší jeho láska.

To jsi ty? Kolik je hodin? otázala se.

Pojď ke stolu, drahá, odpověděl. Má paní je výtečná kuchařka.

A co dnes připravila? chtěla vědět Marča.

Polévku z chřestu.

Polévku z chřestu? Vezmi mě za ruku, drahý.

Už bude dobře, už jsem zase s tebou, přiblížil ústa k jejímu zvláštně rozeklanému čepci, když spolu vystupovali po schodech. A zažertoval: Možná bude i sklenice piva.

Slaměnky zachrastily. V plném denním světle spatřil mrtvolně žlutý, voskový obličej s ostrým nosem a hluboko zapadlýma očima. Uvědomil si, že Marča je cítit plísní a uhelným mourem, ach ano, plísní, mourem a stářím, a city jej přemohly. Vzlyk se mu vydral z hrdla.

Stará pohádka

To bylo naposled

to si pamatuj

(Šel pro krev)

Žena ho hnala s křikem,

oblékl svetr,

nazul gumáky

a šel,

šel do sklepa pro brambory,

jenomže, jak byl opilý,

utrhl visací zámek

od jiných dvířek

a ocitl se v dlouhé chodbě.

Po stranách stály temné postavy

kavalírů a dam,

udivovalo jej,

jak pečlivě vysocháno bylo

i peří na jejich baretech.

Vedle každé z těch postav

se nacházely dveře,

opřel se do jedněch

a tu

pod vysokým stropem

mezi zrcadlovými stěnami

rozlehlého sálu

trnul

hledě na plameny svíček,

na prostřené stoly,

na mísy a číše,

u nichžto neseděl

jediný hodovník.

Řinčení kbelíku,

jenž spadl na mramorovou podlahu,

se dlouho rozléhalo

a pozvolna

měnilo se v hudbu,

ze stěn vystupovali číšníci

a klaněli se.

Stará služebná

tvrdými prsty

vzala jej za loket

a vedla k místu,

které poznával:

Ano, tady, ano,

tady na tom křesle,

tady v čele stolu,

ano…

A jak se tak

pomalu rozpomínal,

prázdnota kolem

ožívala

a hovor a zpěv a smích

se rozezníval.

Povzdechl si,

zavzlykal,

opřel se nohama o trnož

a zády o podušku,

padl na hromadu uhlí

a prsty smočil

v misce s vlažnou vodou.

U nohy stolu tlustý skřítek

kvedlačkou řachtal

v prázdném plecháči.

Caruso

Má sestra, kterou sto let předtím, než jsem se narodil, ukradli cikáni, se najednou, tralala, vrátila do našeho domu a počala si činit nároky na všecku zameškanou péči a rodičovskou lásku.

Jelikož rodiče někam zmizeli, obracela se na služku. Proč nejsou umyté schody? Na obrazech je prach. Mýdlo! Nakoupit mýdlo! Kde je žehlička? Uvařit slepičí polévku! Vyleštit kliky! Vyměnit žárovku! Vyměnit mucholapku! Tralala!

Mně věnovala jen letmý pohled. Nastěhovala se do mého pokojíku, tralala, a její manžel, příležitostný makléř, si hned přisvojil všecky hračky. Vrčel jako zvíře, když jsem se přiblížil ke krabici, v níž byly uloženy. Tvář toho hrubého, zlostného muže zbrunátněla, jakmile mne spatřil.

Tak tak jsem uskočil. Těžké dřevěné letadélko, jímž po mně mrštil, se roztříštilo o zeď. Rozhodl jsem se, že půjdu do světa, rozhodně jsem však nemohl opustit Kašpárka.

Vyčkal jsem, až v noci v domě všechno utichne, a pak jsem se pro loutku vypravil.

Opatrně jsem vyšlapal po schodech a pootevřel dveře svého pokoje. A co jsem tam uzřel! Anatomickou záhadu, monstrózní útvar, trapný pekelný stroj, příšerné táhlo lesknoucí se olejem, kufr plný umělých vousů, tralala tralala, nezvratné vysvětlení několika bestiálních vražd, z nichž jedna, vražda staré cibulářky, byla obzvláště děsivá.

Popadl jsem Kašpárka, vyskočil z okna, proběhl zahradou a jen tak, jak jsem byl, skoro nahý, jen s loutkou v ruce, jsem opustil domov. A jak to tak bývá při takových náhlých úprcích: nikde žádné světlo, vichr vykřikoval cosi hanlivého, tralala, paličky bily do tympánů, smyčce řezaly maso i kosti, do plechových listů pleskaly těžké kapky. Bažina bublala, latrína praštěla, žhavé výrony prýštily. Hroutila se věž zapálená bleskem.

Netuše kudy bloudím, vyděšen ocitl jsem se uprostřed lesa, právě toho, do něhož má sestra a její manžel zavlékali své oběti. Klopýtal jsem o doutnající pařezy, převrácené karetní stolky, zmítající se kořeny, zraňoval se o ostré haluze a součásti rozpadajících se koster, brodil se spoustami odhozených Kašpárků.

Ale když mé zoufalství bylo již takové, že vichr zvedal peřinu a nebe se mísilo se zemí, vstoupil jsem na paseku a tam, tralala, před starým kolotočem zjevil se Caruso. Vyznamenaný silák, bicyklista, nepřekonaný zápasník, můj nový, skutečný osud. Rázem se vyjasnilo, vyvanul čpavek, zplna jsem se nadechl a rozšveholili se ptáci. Jezírko se lesklo v slunečním světle, v hracím stroji co chvíli drnkla strunka.

Ano, to já jsem Caruso. Co říkáte mému trikotu? Ano, ano, schody zametu, hned to bude, tralala, schody umyju, prach utřu i za obrazy. Dojdu na trh, nakoupím, mýdla přinesu kolik třeba. Dům bude plný mýdla. Žehličku jsem nechal v kuchyni na okně. Smím něco vyžehlit? Polévka se vaří, teď právě míchám jíšku. Kliky vyleštím. Žárovka i mucholapka již jsou vyměněny. Tralala!

Den skončil

Dělníci rychle ještě odnášeli keře a stromy, hloubili koryto řeky a stavěli nad ním město. Rozsvěcely se lampy, přede mnou se objevila hospoda. Kníratý silák s placatou čepicí na hlavě a v pruhovaném triku přitloukal nade dveře nápis.

U Staré labutě? Je to dobrý název? Napadlo mě: Všechno se řídí mým přáním. Přestalo se mi líbit v polích a v lese, a stojí tu město. Možná že i to město jsem si přál.

A ještě mě napadlo: Dostal jsem žízeň, a hned je tu hospoda. Kdybych teď sáhl do kapsy, našel bych v ní peníze?

A když jsem pak seděl, pil pivo a počítal bankovky a mince, přemýšlel jsem dále: Co třeba U Krásné labutě? Uzdravím se, zkrásním a zbohatnu. A všude, kde se zastavím, se lidé budou podivovat mému důvtipu a mé moudrosti. Také se vyučím zpěvu. Když někam přijdu, přečtu si tam na zdi: Naše město dnes navštíví vzácný muž!

A přátel a příznivců budu mít, kolik je prázdných láhví v příbytku opilcově.

Opíral jsem se nohama o trnož a lokty o stůl a věděl, že už jsem navždycky šťastný; ještě mě trochu bolela záda, ale věděl jsem, že bude ticho, pohoda a klid, tak, především to si přeju, teď ještě dlouhé svahy nízkých kopců okolo města, chumáče keřů sem tam na lukách, pomalou, volnou řeku…

Obrátil jsem do sebe pivo, které zbývalo ve sklenici, a zůstalo mi něco v ústech. Vyplivl jsem to na dlaň: stříbrný prsten s červeným kamínkem, tak malý, že bych jej nenavlékl ani na malíček.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tiché město.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.