Dnes v noci jsem ji viděl

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.nakladatelstviplus.cz

www.albatrosmedia.cz

Drago Jančar

Dnes v noci jsem ji viděl – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kniha vychází s přispěním Trubarova fondu při Asociaci slovinských spisovatelů v Lublani, Slovinsko.

Ta knjiga je bila objavljena s pomočjo Trubarjevega sklada pri Društvu slovenskih pisateljev, Ljubljana, Slovenija.

Kniha vychází s přispěním Veřejné knižní agentury Slovinské republiky.

Knjiga je izšla s finančno podporo Javne agencije za knjigo Republike Slovenije.

© Drago Jančar, 2010

Translation © Kamil Valšík, 2018

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2018

ISBN tištěné verze 978-80-259-0870-9

ISBN e-knihy 978-80-259-0900-3 (1. zveřejnění, 2018)

„… naše vymyšlené příběhy, vytvořené ze skutečnosti…“

– H. C. Andersen

1

Dnes v noci jsem ji viděl, jako by byla živá. Přicházela uličkou středem baráku, mezi pryčnami, na nichž ve snu klidně oddychovali moji druhové. Zastavila se u mé postele, chvíli mě zamyšleně pozorovala, trochu nepřítomně, jako vždycky, když nemohla spát a toulala se po našem mariborském bytě, postála u okna, sedla si na postel a znovu přešla k oknu. Co se děje, Stevo? řekla. Ty taky nemůžeš spát?

Hlas měla tichý, hluboký, skoro mužský, trochu zastřený a nepřítomný stejně jako pohled. Udivilo mě to, protože jsem ho hned poznal, okamžitě mi bylo jasné, že ten hlas, který se s lety ztratil někde v dálce, patří jí. Její podobu jsem si v duchu dokázal vybavit kdykoliv, stejně tak její oči, vlasy, rty, ano, i její tělo, které tolikrát celé zadýchané leželo vedle mě, ale už jsem ji neslýchával; z člověka, který je dlouho pryč, se rozplyne nejdříve hlas, jeho zvuk, barva a síla. Tak strašně dlouho jsem ji neviděl. Kolik to jen může být let? Nejmíň sedm. Po zádech mi přeběhl mráz. I když byla venku poslední květnová noc a to strašné jaro roku pětačtyřicet spělo ke konci a všechno už se nachylovalo k létu a venku bylo teplo a v baráku přímo dusno výpary z chrápajících a páchnoucích mužských těl, při té vzpomínce jsem se otřásl. Sedm let. Za dlouhých sedm let, budu tu opět, za dlouhých sedm let, zpívala kdysi moje Veronika tu slovinskou národní píseň, kterou měla tak ráda, pokaždé když byla zachmuřená a dívala se tím svým nepřítomným pohledem, jímž mě sledovala i teď, sám Bůh na nebesích ví, kdy uplyne těch sedm let. Chtěl jsem jí povědět, jak je krásné, že znovu přišla, i když je to už sedm let, Vraník je ještě pořád se mnou, jestli se na něj chceš podívat, je tam za ohradou, spolu s ostatními důstojnickými koňmi, má se dobře, běhá po trávě, nemusí být ve stáji, je v dobré společnosti, i když i jemu chybí tvá ruka, a mně taky, chtěl jsem říct, ale hlas mi uvízl v hrdle, místo slov, která jsem chtěl vyslovit, mi z úst vycházelo jen jakési tlumené chrčení. Myslel jsem, že žiješ na zámku někde pod Alpami, chtěl jsem pokračovat, jezdíš tam taky na koni? Natáhl jsem ruku, abych se dotkl jejích vlasů, ale ona uhnula, já teď půjdu, řekla, vždyť víš, Stevo, že tu nemůžu zůstat.

Věděl jsem, že nemůže, stejně jako před sedmi lety, když navždy odešla z našeho mariborského bytu; když nemohla zůstat tam, jak by mohla být zde, v baráku zajateckého tábora, mezi spícími důstojníky královského vojska, nad nimiž bdí, pověšený na stěně hned vedle dveří, obraz mladého panovníka v uniformě gardového poručíka a s rukou položenou na šavli; fotografie krále bez království, mezi svými věrnými bez vlasti. Vtom se ozvalo hlasité ržání, přísahal bych, že to byl Vraník, možná že se zastavila i u něj, ještě než navždy odešla, možná zaržál radostí z její přítomnosti, když mu položila ruku na nozdry a zašeptala, Vraníku, teď si tě osedlám.

To se událo v noci. Teď už je ráno a v táboře se scházejí vojáci, aby vzdali ranní poctu vlajce. My, vojsko beze zbraně, stále ještě vyvěšujeme každé ráno prapor. U brány přecházejí angličtí strážní a znuděně pozorují ranní hemžení, odzbrojené vojáky královské armády vycházející ze stanů, důstojníky, kteří jsou ubytováni v barácích a stále připravení vpadnout přes hory na hranicích zpátky do vnitrozemí, do bosenských lesů, kde podle zpráv, které se k nám donesou, sílí partyzánský boj proti komunistické vládě. A já sleduju svůj obličej v zrcadle a vím, že nic už není, není Veronika, není král, není Jugoslávie, svět se rozpadl na kusy jako to popraskané zrcadlo, z něhož na mě hledí kusy mého neoholeného obličeje. Nemám sílu namydlit si tvář a oholit se, utáhnout si opasek, dát se do pořádku a odejít na seřadiště, dívám se na tu tvář, nad níž se dnes v noci skláněla Veronika, a říkám si, jestli by mě ještě vůbec poznala. Jestli jsem to vůbec ještě já, Stevan Radovanović, major, velitel jízdní roty první brigády, bývalý kapitán Drávské divize, jehož v Mariboru opustila žena a jeho mužstvo se mu kvůli tomu za zády posmívalo. Teď se mu nikdo neposmívá, vůbec už se tu nikdo nikomu nepošklebuje, protože není nikomu do smíchu, teď jsou všichni k politování, zbitá armáda, již z vlasti vyhnaly zbraně a taktika nevzdělaných komunistických divochů. Je to vůbec ještě můj obličej, ty oči, ten nos, ty tváře, rozbrázděné střepy popraskaného zrcadla visícího na zdi umývárny? Kruhy pod očima po probdělých nocích vypadají jako podlitiny, šedivé prameny na spáncích, rozpraskané rty a černá díra v řadě žlutých zubů. Tam, kde je teď díra, býval dříve, ještě před měsícem, řezák, tenkrát ale u zdi statku v kopcích nad Idrií vybuchl granát a kousek kamene nebo železa mi vlétl přímo do úst, takže jsem byl vmžiku zalitý krví, ale když jsem přišel k sobě a opláchl se, ukázalo se, že jsem, chválabohu, přišel jen o přední zub, zato rty jsem měl úplně roztrhané, kdežto teď už jsou jen rozpraskané. Tam někde poblíž italské hranice, k níž jsme ustupovali, abychom se přeskupili a znovu zaútočili, jak nám tvrdili, jsem naštěstí přišel jen o zub. Ale nakonec jsme se před městem Palmanova rychle vzdali. Vzdali, co to bylo jiného, i když nás přesvědčovali, že jsou Angličani naši spojenci a že spolu s nimi zaútočíme na komunisty. Ještě nějakou dobu nám nechali zbraně, ale pak přišel rozkaz, ať je odevzdáme, jednoduše jsme dopustili, aby nás angličtí vojáci hanebně odzbrojili, důstojníkům sice na projev úcty povolili revolvery bez munice, ale před několika dny nám sebrali i ten poslední zbytek důstojnosti, už nejsme žádná armáda, je to konec, finis Království Jugoslávie, konec světa.

Když před sedmi lety Veronika odjela z Mariboru, poprvé mě napadlo, že to pro mě znamená konec světa. Ale teď vidím, že to bylo jen moje osobní trápení, život šel dál a vojsko, k němuž jsem duší i tělem patřil, bylo pořád ještě na svém místě, jeho řád a disciplína, jeho slavné dělostřelectvo a jízda, všechny zbraně ověnčené slávou bitvy na Kolubaře a bitvy u Ceru, všichni jsme byli následníky a dědici srbského vítězství, jednoho z největších v evropské historii, my důstojníci jsme požívali vážnost a úctu, svět byl stále ještě v pořádku a život měl navzdory tomu, že Veronika odešla, smysl. Kasárna, manévry – plnění povinností dokáže samo přemoci bolest jednotlivce a dává člověku důstojnost. Osobní ztráta musí jít stranou, když jde o obranu vlasti a vyšší poslání. Byl jsem vzorný důstojník, to o sobě můžu říct, na akademii jsem všeobecné i speciální zkoušky složil s vyznamenáním, na všech manévrech, které byly v těch letech stále častější, sklízela moje jednotka uznání.

V létě roku sedmatřicet přemístili mou rotu z Niše do Lublaně. Chápal jsem to tak, že šlo o taktické posílení Drávské divize, která se následkem politických událostí v Německu stávala ústřední obrannou silou severní a západní hranice království. Jako vždy jsem dobře zapadl. Život vojáka, to nejsou města, v nichž musí občas žít, ale kasárna, cvičiště, vojsko, můj život byla armáda a – koně. Musím říct, že jsem byl nejlepším jezdcem jednotky, jíž jsem velel. Je obrovský rozdíl, jestli důstojník velí z kanceláře nebo na manévrech uděluje rozkazy z nějakého terénního vozidla – důstojník uhánějící v čele své jednotky, to je něco úplně jiného. Od svých vojáků jsem vyžadoval to, co jsem koneckonců praktikoval i já sám, neustálé cvičení v jízdárně, pohyblivost, šikovnost, péči o koně, čistotu, čerstvou vodu, hřbílko v ruce, to všechno pro mě bylo stejně důležité jako šavle tasená, s níž se útočí, nebo karabina na rameni, již je potřeba umět sundat a natáhnout i na koni. Jízda je nejvznešenější částí armády. Jízda plije na pěšáky, říkával major Ilić, když měl dobrou náladu. Když měl dobrou náladu a řekl, že jízda plije na pěšáky, vždycky se našel někdo, kdo dodal: Nebo taky chčije… Dobře jsme se bavili, byli jsme hrdí jako polští huláni, nejodvážnější lehká jízda, co svět zná. Navíc jsem měl rád koně, poprvé jsem rajtoval, když mi bylo sedm, můj otec byl handlíř, staral jsem se o ně a povídal si s nimi už od dětství, u jízdy jsem se neocitl náhodou. A spolu s ní, s jízdou, když si na to dnes vzpomenu, nejspíš ne náhodou v Lublani.

A tam jsem potkal Veroniku.

K ní mě přivedl – její muž. K jejímu muži pak můj velitel, major Ilić. Dobře si vzpomínám na to letní dopoledne: bylo horko, v košili s vyhrnutými rukávy jsem v jízdárně dohlížel na výcvik obratu na místě. Potom jsem nechal rekruty klusat v kruhu a v posledních minutách s povolenými otěžemi směrem ke stájím. A teď, řekl jsem, mokrá místa na koňském hřbetě, obzvlášť pod sedlem, omyjete čistou vodou. A potom hřbílko, je to jasné? Nikdy jsem jim to nezapomněl rozkázat, neboť jsem věděl, že jsou to lenoši, koně by strčili do stáje a sami by se svalili na nejbližší trávník, do stínu u zdi maštale, nebo třeba na hnůj, prostě kamkoliv. Chtěl jsem jim ještě vysvětlit, proč je péče o koně tak důležitá, když přišel ordonanc, zasalutoval a řekl, že mě major Ilić volá na štáb.

Vážným hlasem se mě zeptal, jestli jsem připraven splnit zvláštní rozkaz. Já jsem byl vždy připraven přijmout každý úkol. Žena jeho přítele, váženého pána z nejvyšších kruhů, mladá dáma, dostala darem anglického hackneyho a teď se chce naučit jezdit. Viděl jsem, jak ordonanc i písař, kteří mě pozorně sledovali, zadržují smích. Místo abys tady ztrácel čas s pitomými rekruty, řekl major Ilić, staneš se na jistou dobu učitelem jezdectví. Necítil jsem odpor k práci s pitomými rekruty, kteří se pod mým vedením nakonec téměř všichni změnili ve výborné jezdce, cítil jsem odpor k myšlence, že budu muset nějakou rozmazlenou bohatou paničku učit jezdit na koni, koneckonců jsem složil všechny všeobecné i speciální zkoušky na akademii proto, abych sloužil králi a vlasti. I tímto způsobem se slouží králi a vlasti, odpověděl Ilić, jako by mi četl myšlenky, jde jen o dva měsíce, na podzimních manévrech budeš znovu velet své rotě. Srazil jsem paty: Dle rozkazu, co taky může voják jiného říct. Potom se mi Ilić zadíval dlouze do očí. Stevane, synu, promlouval ke mně otcovským hlasem, jako by mě posílal do bitvy, něco důležitého ti musím říct.

Důstojnická čest, pronesl. Ty víš, co je důstojnická čest.

Chápal jsem, co tím myslí. Že je třeba jednat s dámou s potřebnou úctou. Vím, odpověděl jsem. Pak je tedy vše v pořádku, zasmál se major Ilić. A ordonanc, který viděl, že je úřední část rozhovoru u konce a že je major v dobrém rozmaru, dodal: Dej pozor, ať tě nekousne její krokodýl. Tomu se všichni tři zasmáli. Jaký krokodýl? To uvidíš, chechtal se Ilić, volno, můžeš jít.

Ještě než jsem se ujal svého zvláštního úkolu, což znamenalo sloužit svým způsobem králi a vlasti, musel jsem se setkat s manželem své budoucí svěřenkyně. Schůzku jsme měli v kavárně Union, tvrdil, že by mě pozval k nim domů, ale chtěl mě nejdřív poznat osobně. Byl vysoký, štíhlý, měl světlé, hladce učesané vlasy, byl bezchybně oblečen, jako by vypadl z módního žurnálu s fotografiemi anglických dandyů. Já jsem měl na sobě uniformu, a i když tehdy důstojnické uniformy všude vyvolávaly zájem a obdiv, cítil jsem se vedle něj jako neotesanec. Elegantní muž v bílém obleku a bílých polobotkách byl očividně typ člověka zvyklý dělat velký dojem na lidi, s nimiž měl co do činění. Přijel ohromným automobilem, vypili jsme spolu dva koňaky a on řekl, že bude výuka dobře placená, což jsem odmítl. Dostal jsem rozkaz, že jde o služební záležitost. Zasmál se: Ach, ten major Ilić, pro něj je všechno služební záležitost. Nebyl zrovna hovorný, jedním dechem mi pověděl vše, co potřeboval: Zpočátku budete trénovat v jízdárně, potom by bylo dobré, abyste co nejdřív začali jezdit po okolních loukách a lesích. Veronika si to moc přeje, i já sám se k vám přidám, až budete tak daleko, že dokáže rajtovat sama. To je všechno. Požádal mě, ať na ni dávám pozor, někdy bývá trochu nepředvídatelná, nejspíš bude chtít všechno umět hned, dodal. Chtěl jsem vás nejdřív sám poznat, můj přítel Ilić tvrdí, že jste jeho nejlepší důstojník, a já vidím, že se nemýlí. Jak to jen může vědět, říkal jsem si, když celou dobu mluvil jen on, a navíc o armádě vůbec nic neví. Ovšem, lidé jeho druhu se vyznají v burzovních obchodech, elegantních oblecích a ohromných automobilech, ano, a také v letadlech, vyprávěl, že kromě koní a aut jsou jeho velikou vášní sportovní letadla, možná se někdy společně proletíme nad okolními kopci, uvidím, jak je Slovinsko krásná země, stejně jako Srbsko, jste přece z Valjeva, že ano? Ano, z Valjeva, můj otec tam prodával koně, řekl jsem a pomyslel si, že i táta znal takové boháče, věděl, že jeho syn nebude nikdy zámožný, ale stane se důstojníkem, což v Srbsku znamená totéž, nebo možná i víc. Ještě nikdy jsem nebyl ve Valjevu, pěstujete tam švestky? vyptával se. A pálíte slivovici, že ano? Ne, odpověděl jsem, chováme tam ty nejlepší vojáky, smáli jsme se, měl jsem radost, protože bylo všechno rychle vyřízeno.

Druhý den, po deštivé noci přišlo svěží a jasné ráno, ji přivezl svým vozem, mladou dámu v rajtkách. Představil nás, prohlédli jsme si koně, anglického hackneyho s dlouhýma nohama, potom pronesl něco jako: Předávám ji do vaší ochrany. Políbil ji na tvář a zase odjel svým kabrioletem, v zatáčce ještě jednou zamával. Kůň se jmenoval Lord, jak jinak, pomyslel jsem si, jaké jiné jméno může dát koni bohatá mladá dáma? Ale byl nádherný, trochu uhnul hlavou, když jsem ho poplácal, ale brzy mi začal důvěřovat, zvedal vysoko nohy a měl pěkné držení hlavy a ocasu. Vysvětlil jsem jí, že rekruty, kteří chtějí být jezdci, učím, že škola rajtování začíná hřbílkem, kartáčem a klínem na čištění kopyt.

Odpověděla, že ona není můj rekrut.

Na chvíli jsem se odmlčel a už mě mrzelo, že jsem přijal takový „zvláštní úkol“. To je možné, přikývl jsem, ale koně je třeba vyhřebelcovat vždy, než ho osedláme. Koním, kteří jsou většinou ve stáji, kde je málo světla, musíme pečovat o srst každý den, i když na nich nejezdíme. A proč jsou ve stáji, proč prostě neběhají venku? Proč jsou ve stáji? Na to se mě ještě nikdy nikdo nezeptal. Koně jsou svobodní tvorové, pokračovala, svobodnější než lidé, měli bychom je nechat, ať se prohání venku. Ale potom bychom na nich nemohli jezdit, odpověděl jsem jí, sami bychom tahali kočáry, vozy a děla a v armádě by vůbec nebyla stará a vznešená jízda, jejímž jsem hrdým vojákem. To je hrdá součást vojska, již v mnohých bitvách proslavila anglická a francouzská lehká jízda, a především neohrožení polští huláni. Ale na ni neudělali huláni vůbec žádný dojem. To, že koně ženete do války, je naprosto neuvěřitelné, odmlouvala znovu, je to obrovská nezodpovědnost, protože je může zranit nějaká bomba. Ne bomba, řekl jsem, ale granát. Bomby se vrhají z letadel na opevnění, granáty se ostřeluje pěchota a taky jízda.

Ale proč? rozčilila se, to je přece nonsens!

Hned na začátku jsme se zapletli do debaty o koních a kavalerii. Viděl jsem, že to nikam nevede. Už jsem neposlouchal její připomínky, ukázal jsem jí, jak má Lordovi nasadit stájovou ohlávku a potom ho opatrně čistit na hlavě mezi ušima, podél čelní linie a potom mu hřbílkem očistit srst. Začala se nudit. A kdy budu jezdit? zajímala se. Spolkl jsem odpověď, že přesně na tohle se ptá každý zabedněný rekrut. Pohrozil jsem jí, že jestli nehodlá spolupracovat, zruším výuku. Vztekle se na mě podívala a i ona spolkla nějakou větu, dobře, odsekla, ukažte mi, jak se čistí kopyta. Ale nemyslete si, že je budu čistit já! Pohladila koně, podle ní byli koně na hlazení, stejně jako kočky, Lord se na ni vděčně podíval a já jsem zatnul zuby a pokračoval. Se založenýma rukama mě pozorovala. Vidím, prohlásila po chvíli, že to s koňmi umíte. Vysvětlil jsem jí, že to je alfa a omega, kůň cítí a ví, že se k němu hezky chováte, jestli ne, tak se vám vzepře. Představte si, milostivá paní, řekl jsem tak mile, jak jsem to jen dokázal, představte si, že se vám kůň vzepře, když musí do útoku. Tohle říkáte rekrutům? zeptala se. Ano, právě tohle. To znamená, že se ke koním chováte pěkně jen proto, abyste je hnali proti bombám, tedy vlastně granátům. Naštvaně jsem odvětil, že tam ženeme i sebe, v bitvě na Kolubaře byly tisíce mrtvých.

Ale proč? otázala se jakoby nic jedovatým hlasem.

Za krále, odpověděl jsem, za krále a vlast.

Zafrkala jako kůň a nazlobeně se zasmála.

Druhý den ráno jsem se u majora Iliće hlásil k raportu. Požádal jsem ho, aby mě té povinnosti zbavil. Zeptal se, co se mi nelíbí. Vysvětlil jsem mu, že vážená paní je toho názoru, že vojenská jízda je, s odpuštěním, nonsens. Tohle že si myslí? podivil se Ilić. Ano, a kromě toho křičela, že není můj rekrut. Ilić se zasmál. Vždyť přece není tvůj rekrut, můj milý Radovanovići, s váženými dámami jednáme jinak než s rekruty, no jo, dodal, vlastně se ženami vůbec. Podíval se ven oknem. Vyprávěla ti, zeptal se po chvíli, že studovala v Berlíně? O tom mi nepovídala. Je vzdělaná, dodal, můžeš se od ní leccos naučit. Je pravda – na chvíli se odmlčel, jako by se zamyslel, jestli to má říct –, že mladá dáma je poněkud… jak bych to řekl, nevšední. Můj přítel, Leo Zarnik, její muž, mi povídal, že se jednou sama vypravila vlakem k moři do Sušaku. Nikdo nevěděl, kde je, a poté co se vrátila, vysvětlila mu, že se chtěla vykoupat. Dokážeš si to představit? Pokrčil jsem rameny, nepřipadlo mi to důležité, tou dámou jsem se chtěl zabývat co nejméně. Ale to nebylo jednoduché. Její děd, líčil Ilić, prý postavil půl Rijeky, už jsi byl v Rijece? Cože? Vždyť tam jsou Italové. Ano, odpověděl, ale jednou tam budeme zase my. Když připlouváš lodí do přístavu, ty obrovské budovy na pobřeží, kavárny, to všechno bylo jeho. Ti lidé, můj Radovanovići, jsou nepředstavitelně bohatí. Nepředstavitelně. A armáda s nimi chce mít dobré vztahy, rozumíš? Řekl jsem, že rozumím, ale dodal jsem, že se bojím, že je to vážené paní úplně jedno. Nechce spolupracovat, tak jak ji mám naučit jezdit na koni, když ona rozkazuje mně? Krom toho nemá ani tušení, kdo to jsou huláni. Huláni? zeptal se Ilić. Co mají huláni do činění s výukou jízdy na koni? Nějakou dobu mlčel. Nezajímá ji to, a po chvíli dodal, ji zajímají jiné věci. Ona je nejen nevšední, ale jak bych to jen řekl – i excentrická. Slyšel jsem, že doma chovala krokodýla. Venčila ho na promenádě. Dokážeš si to představit? Zkrátka, podíval se mi major do očí, teď už víš všechno. Děkuji, oponoval jsem, ale to mi vůbec nepomůže. Kousl jsem se do jazyka, začal jsem s majorem diskutovat, a to jsem si měl odpustit. Zvážněl. Co mám říct příteli Zarnikovi? Že můj důstojník, nejlepší důstojník, nechce pokračovat, protože si jeho žena myslí, že vojenská jízda je nonsens?

Nevím, trval jsem stále na svém, můžete mu říct, že to pro mě není a že se vracím ke své jednotce.

Major Ilić zvážněl. Poslyšte, pane poručíku, pronesl úředním tónem, který používal ve služebních záležitostech. Vy, Radovanovići, mi nebudete rozkazovat. A neposlal jsem vás tam, abyste s tou dámou diskutoval o vojenském jezdectvu nebo abyste ji poučoval o polských hulánech a bitvě na Kolubaře, ale proto, abyste ji naučil jezdit na koni. Rozumíte? Řekl jsem, že ano. A na další raport se mi hlaste, až s tím budete hotov. Budete mi hlásit, že je rozkaz splněn a že je z dámy výborná jezdkyně. Rozumíte? Rozumím, pane majore. Odešel jsem trochu skleslý, ale taky smířený s osudem. S myšlenkou na mladou ženu, která se sama vydá do Sušaku a prochází se sem a tam po lublaňské promenádě s krokodýlem na vodítku. Ještě víc jsem ale myslel na majora Iliće. Na něm závisela má kariéra. Občas byl otcovský a říkal mi: Stevo, synu. Když mi ale začal vykat, začalo to být nebezpečné. Napadlo mě, že to mohlo dopadnout ještě hůř. Dobře jsem ho znal, to, co jsem zažil před chvílí, byl střední stupeň, pokud by byla jeho zlost ještě o něco větší, rozkázal by tichým hlasem: Marš. Marš v manežo, mater ti tvojo.

Odjel jsem se svým Vraníkem do manéže a domluvil se, že zůstane v tamějších stájích, dokud potrvá výuka. Rozhodl jsem se celou věc urychlit, jak jen to bude možné, čím dřív bude hotovo, tím líp. To ráno jsem čekal marně. I ona si stěžovala. Svému muži. Jen tak z auta mi sdělil, že jeho paní chce civilního učitele. Ale on se nechce rozkmotřit s majorem Ilićem, který mu poskytl svého nejlepšího důstojníka, a ode mě očekává, že se zachovám jako gentleman, omluvím se a gentlemansky dovedu výuku až do konce. Zítra pokračujete, zavelel a odjel s loktem opřeným o dvířka a vítr mu přitom cuchal světlé vlasy.

Začalo to tím, že jsme oba chtěli skončit. A snad i proto bylo pokračování snazší. Omluvil jsem se: … pokud to špatně pochopila, protože jsem řekl, že rekrutům nejdřív povídám, že… a vážená paní pak myslela, že ji beru jako nějakého rekruta… ve skutečnosti však… ach, vždyť to nic není, odpověděla a zasmála se, dejte mi to hřbílko. Přesně taková byla, Veronika. Zničehonic se její nálada dočista změnila. Dal jsem jí hřbílko. Zasmála se a s plným zaujetím začala hřebelcovat koni srst.

Od té doby jsme se vyhýbali hovorům o rekrutech, jízdních šturmech, bombách a bitvě na Kolubaře, záhy jsme se začali věnovat sedlání koně a během několika dní také správnému držení těla při jízdě, pohyblivosti sedu, pevným zádům a volným ramenům, opratím a brzy také prvním krokům. Mladá dáma rychle pokročila. Zdálo se mi, že chápe, že jezdectví je vztah mezi koněm a jezdcem a také mezi žákem a učitelem. Naučit se ke koni chovat není jen technická záležitost, je také potřeba získat si jeho důvěru, a tím spíš je potřeba důvěřovat učiteli, když chceme, aby kůň důvěřoval nám. Nevyprávěl jsem jí to, co rekrutům, totiž že je nezbytné poslouchat a plnit učitelovy rozkazy, když chceme, aby kůň poslouchal a plnil ty naše. Zdálo se, že pomalu začíná chápat trojitý vztah subordinace. Naštěstí o tom nechtěla diskutovat, neboť by to určitě skončilo novou rozepří. Mně se ulevilo jednoho dopoledne, když jsme si sedli do trávy a ona mě požádala, abych jí povídal o koních. A o čem bych měl vyprávět? O všem, co vím. Tak to bude na dlouho, vím toho mnoho. Tak mi toho mnoho řekněte, ona na to, je pravda, že kdysi dávno býval kůň tak malý jako pes? To je pravda, bylo to takové drobné zvíře, které žilo v lesích Sibiře a střední Evropy, a teď jsou statní a nádherní, stejně jako Vraník a Lord. Hovořil jsem o arabských koních a lipicánech, o hannoverských teplokrevnících a o plemeni hafling a o tom, jak jsem s koňmi žil už od dětství. S koňmi mého otce, kteří přicházeli a odcházeli. Vraníka jsem vycvičil sám, podařilo se mi dostat ho do armády a přivést s sebou z Valjeva do Lublaně… O hulánech a bitvách, v nichž přicházejí o život také koně, nejen jezdci, už jsem jí nevyprávěl.

Myslíte, že nám opravdu rozumějí? zeptala se. Dívá se, jako by to tak bylo, dodala.

Když může člověku rozumět krokodýl… nadhodil jsem opatrně, může mu rozumět i kůň.

Usmála se. Vy jste o tom taky slyšel? Samozřejmě, a kdo ne? Byl to moc roztomilý krokodýlek, řekla. Nemohla jsem ho nechat doma samotného, a tak jsem ho občas vzala na procházku po městě. Koutky úst jí zacukaly při vzpomínce na to, jakou atrakcí muselo to zvíře být pro užaslé kolemjdoucí. Ale všem nerozuměl, mému muži určitě ne. A víte i to, že ho při koupání ve vaně hryzl? Potom musel z domu, tedy ten aligátor. Zachechtala se, ale hned zase zvážněla. Leo ho odvezl k veterináři. Teď je vycpaný. Bohužel to jinak nešlo.

Nezeptal jsem se, kam jejího muže kousl. Cítil jsem silný odpor při myšlence na to zvíře v jejich vaně. Stejně tak při představě, jak mladá paní vodí krokodýla na vodítku po promenádě a jak to zvíře, zvyklé na úplně jiné prostředí, ťape za ní… a navíc to množství pohledů. Představa plaza z močálu v koupelně pro mě byla naprosto nesnesitelná. Tenhle svět a takové lidi nedokážu pochopit. Alespoň jsem si to tehdy myslel. Mluví o té potvoře div ne jako o kočce. Vypadala nešťastně, když vyprávěla, že ho bylo třeba zabít. A vůbec, její rozumování o koních, svobodných stvořeních, se ani trochu neslučovalo s krokodýlem donuceným žít v jejich přepychovém bytě. To jsem jí ale neřekl, nechtěl jsem žádnou novou hádku, spokojil jsem se s myšlenkou, že je mladá paní, jak říkal major Ilić, prostě trochu nevšední, a jak boháči často bývají, také excentrická. Byla plná protikladů, což bylo vidět i na její náladě, která se měnila jako aprílové počasí, jednou přišla celá přátelská a rozesmátá, jindy smutná a naprosto nepřítomná, tehdy často ani nevnímala, co říkám. Ale tím jsem se nemusel zabývat, alespoň tehdy ještě ne. Pocházeli jsme z rozdílných světů, dva lidé, kteří se náhodou setkali, asi za měsíc nebo ještě dřív odjede se svým mužem a já se vrátím do kasáren ke své jednotce. I když to teď konečně připomínalo jezdeckou školu a o dost lépe jsme si rozuměli, a i když jsem se přistihl, že mě leckdy ráno opravdu těší, že ji znovu uvidím, přál jsem si, aby to co nejdřív skončilo.

Ale koně měla doopravdy ráda. Možná víc než lidi. Časem jsem začal chápat, proč ji tak rozrušilo, že ženeme koně proti bombám, tedy vlastně granátům. Byly poslední srpnové dny, pomalu přicházel podzim. Ráno jsem se hlásil v kasárnách, kde mě ostatní důstojníci vítali dvojsmyslnými narážkami, dopoledne jsem trávil v jízdárně s ní a oběma koňmi, s jejím mužem jsem prohodil stěží pár slov, když ji vyzvedával. To se stávalo méně a méně, stále častěji ji přivážel a odvážel jejich šofér. Snad byl Leo Zarnik zaneprázdněn nejen svou prací, ale také střílením srnců a divokých prasat. Mojí žákyni ale to, že zabíjí zvířata, nevadilo. Vadilo jí, že ženeme koně do války, kde je můžou zasáhnout bomby, tedy vlastně granáty. Viděl jsem, že její muž na zadním sedadle vozí lovecké pušky, jednou mi dokonce slíbil, že mě pozve na střelnici. Ale bylo jasné, že na své pozvání ve stejnou chvíli zapomněl.

Když jsme v manéži poprvé udělali několik koleček, ona na Lordovi, já na Vraníkovi, a ona šikovně seskočila, zatleskal jsem jí. Přiznám se, milostivá, neočekával jsem, že se budete zlepšovat tak rychle. Dalo by se říct, že už jezdit umíte. A kromě toho – Lord vás velice dobře snáší.

Zdá se mi, opáčila, že lépe než vy.

Promiňte, myslel jsem to tak, že vás bere jako svou paní. Jeho paní, zamyslela, co je to za hloupý výraz. Tak to prostě je, až poslechne každý váš rozkaz, až pochopí každé vaše slovo, naše škola bude u konce. A jak toho dosáhnu? zeptala se. Je potřeba mu vyprávět, vysvětloval jsem, a dotýkat se ho, potom porozumí, mezi člověkem a koněm se vytvoří mocné pouto… Chvíli se na mě dívala, potom se zeptala: Jako mezi dvěma lidmi? Ano, odpověděl jsem. Skoro takové.

Druhý den ráno dorazila s divnou náladou. Napadlo mě, že má za sebou nějakou těžkou manželskou noc kvůli výletu do Sušaku, kvůli novému krokodýlovi nebo kdovíčemu ještě, ale bylo v tom něco úplně jiného. Přemýšlela jsem, řekla, co jste včera vyprávěl o koních a lidech, jak důležité je hovořit. My dva se vlastně bavíme velice málo. Máte pravdu, milostivá paní. Jen o koních, o těch jsme mluvili hodně.

Zasmála se. Přestaňte s tou milostivou paní, Stevane. Potom se tak nějak nepřítomně zadívala přes Sávu na zelené hory. Máte nějaké děvče, Stevane? Mám, odpověděl jsem. Pak mě napadlo, že vlastně vůbec nevím, jestli je to tak. Vlastně ani nevím, měl jsem, ve Valjevu, občas mi ještě píše. Jak se jmenuje, zeptala se. Jelica, řekl jsem. Je krásná? Pokrčil jsem rameny, mně připadá krásná. Má kaštanové vlasy, poznamenal jsem rozpačitě.

A jak ti říká Jelica?

Stevo.

No, tak jsi tedy Stevo. Můžu tě oslovovat jako tvoje Jelica?

Úplně mi tím vyrazila dech. A já jsem Veronika, pokračovala, můžeš mi tak říkat. Rozumím, paní, vypadlo ze mě, jako bych odpovídal majoru Ilićovi. Žádná paní – jen Veronika. Rozumím, Veroniko. To je dobře, že rozumíš.

Úplně jsem sice nerozuměl, tehdy ještě ne. Možná že nerozuměla ani ona. Ale něco se změnilo. Začali jsme se bavit i o jiných věcech než o koních. Já jsem jí vyprávěl o svém rodném kraji, jeho širokých zelených stráních s dřevěnými domy, o pověrách a svatbách. O sedlácích, kteří přežili soluňskou frontu. O vojenské akademii. Ona vykládala o Berlíně, kde dva roky studovala, stále ještě si dopisuje s přítelkyněmi, píšou jí o divadlech a kavárnách, o lodích a plachtách na nějakém jezeře. Má to velkoměsto ráda, je rozlehlé a vzdušné. Život v Lublani ji nudí. Všichni se tu znají a nenávidí se mezi sebou. Proto se občas vytratí, odjede vlakem k moři. Co na to říká její Leo, mi nepověděla. Nemluvila ani o své rodině, kromě matky, která žije sama v prostorném bytě, odkud se ona odstěhovala k Leovi. Maminka, jmenuje se Josipina, je plná vzpomínek na život v Rijece, kde také umřel její muž, Veroničin otec, který se jmenoval Peter, stejně jako náš mladý král. Maminka má světlé vlasy, stejně jako Veronika, ačkoliv už trochu začínají šedivět. V dobách, kdy ještě pobývala v Rijece, ráda tancovala. Říkali jí tam „bionda“. Jednou nás představí, myslí si, že se jí budu líbit.

Dva lidé, kteří prožijí takovou dobu společně, k sobě naleznou cestu, nebo se možná začnou nenávidět, tak to alespoň vypadalo na začátku, ale pravděpodobnější je, že se sblíží. My jsme se sblížili. Velice.

Teď trčím v Palmanově. Sleduju svůj obličej ve slepovaném zrcadle, přesněji jeho části. Spánky pokrývají, na můj věk příliš brzy, šediny. Chybí mi přední zub, ta díra a potrhané rty kolem vypadají škaredě. Je to zázrak, že jsem byl poprvé raněn až chvíli před koncem, někde nad Idrií, těsně předtím, než jsme se stáhli na furlánskou rovinu. Než jsme skončili v tomhle zajateckém táboře, jeden vedle druhého včerejší spolubojovníci, dnes už jen zajatci, ohromné množství dvaceti tisíc vojáků a důstojníků, kteří se ještě včera bili, a dnes marní čas kolem baráků a mezi stany. Poražené vojsko. Vojsko zmaru. Vojsko bez státu. S obrazem mladého krále na zdi baráku, krále, který nikdy nebyl u toho, když jsme válčili za jeho království, a teď, když jeho armáda padla do zajetí, se prochází se svými psy po nějakém londýnském parku. Nebo pije čaj. Nebo poslouchá rozhlasové zpravodajství o posledním projevu toho ruského špiona s podivným jménem Tito, bývalého rakouského kaprála, toho chorvatského mužíka, jenž se nastěhoval do jeho královského paláce v Dedinje. Vždycky když jdu kolem králova obrazu, mám pohled zapíchnutý do země. Kdybych se mu podíval do očí, musel bych se ho zeptat, kde byl, když jsme se my, jeho vojáci, plazili blátem a krví. Jeho děd a jeho otec, ti byli se svou armádou, když bylo potřeba, zabalení do zimníku uprostřed balkánské zimy, mezi děly a koňmi. Ale on celou válku jen korzoval po londýnském parku a špacíruje tam i nyní. Nedokážu mu pohlédnout do očí, aniž bych pocítil zlost, dokonce nenávist. Raději mám oči upřené na podlahu. Někdy mi připadá, že se všichni jen díváme do země, všech dvacet tisíc mužů, kteří skončili zahanbení a ponížení v Palmanově. A v noci pozorujeme hvězdy. A nechápeme, co se nám všem přihodilo.

Když se v noci zadívám na májové nebe poseté hvězdami, často se ptám sám sebe, jestli je sleduje i ona. Pokud ještě pořád žije v tom zámečku, který koupil její muž, pozoruje stejné nebe, jen dvě stě kilometrů odsud. Jako černý stín mě přepadla myšlenka: co znamenal ten živý sen, v němž mě dnes v noci navštívila? Tam, odkud pocházím, lidé věří, že duše mrtvých bloudí kolem. Přihodilo se jí něco? Byla přece válka. Ale hned jsem tu myšlenku zahnal, ona si jistě dokázala poradit, a když ne ona, tak ten její Leo určitě. Ten se vždycky vyznal. Možná už nežijí na zámku, protože komunisti, kteří teď vládnou na druhé straně hranice, nejspíš nemají zámecké panstvo zrovna v lásce, ale milují jeho majetek. Před několika dny jsem byl v sousedním táboře, kde jsou zajatí slovinští domobranci. Ptal jsem se, jestli někdo z nich zná Lea Zarnika, on mě samozřejmě nezajímal, ale chtěl jsem vědět, co je s ní. Nějaký oficír mi řekl, že je teď určitě v Rakousku, v Korutanech. V květnu směrem na sever utíkalo plno lidí, Zarnik musel být mezi nimi, nebyl hlupák, aby čekal, až si pro něj přijdou komunisti. Jestli byl v Rakousku Zarnik, její muž, musela tam být i ona. To mě uklidnilo. A její noční návštěva mohla znamenat taky něco jiného – jestli bloudí duše mrtvých, proč by nebloudily duše živých? Těch, kteří si byli velice blízcí, ale byli odloučeni. Možná i moje duše někdy přichází k její posteli, tehdy když sleduju hvězdy nad furlánskou rovinou a myslím na ni, jak pozoruje hvězdy nad vrcholky Alp. Z oken zámečku v Kraňsku, a jestli už není tam, tak možná z druhé strany hor.

Jestlipak si někdy vzpomene na ty srpnové dny, kdy se projížděla se svým učitelem jezdectví kolem Sávy.

Toho srpna roku sedmatřicet jsme se velice sblížili. Ten den, kdy se mě zeptala, jak se jmenuje mé děvče, jsme si byli už tak blízko, že to ani jinak nemohlo dopadnout. Ze začátku sice jen dopoledne, ale později už jsme spolu trávili celé dny. Moje žákyně byla stále nadšenější. Jako jsou, což jsem jí nechtěl říct, nadšení všichni rekruti, když zjistí, že při prvním cvalu nespadli ze sedla a – co víc – že je kůň poslouchá, a dokonce se i zastaví, když mu to rozkážou. Správný posez, používání opratí, obraty, rovnováha, každý nový prvek hravě zvládla. Protože byla plná nadšení, snadno si osvojila také způsoby, jakými se může s koněm dorozumět, „kluuuus“, „cval“, „prrrrr“. Jedině na používání ostruh a biče jsem ji připravoval těžko, ale práce s pomůckami, vysvětlil jsem jí, je při jízdě stejně potřebná jako domluva tělem i hlasem. Její Lord už měl za sebou základní trénink, takže byla celá věc o to snazší. Když viděla, jak ji poslouchá, a když ji po jednom cvičení přátelsky a rozpustile šťouchl hlavou do ramene, byla přímo dojatá. Je to možné? říkala, doopravdy mi rozumí! Na Vraníkovi jsem demonstroval útok se šavlí, kterou jsem samozřejmě nedržel v ruce, aby jí nepřipomínala, že se používá k zabíjení, a když jsem se rozjel, začala tleskat. To je něco, volala, vždyť jste jako jedno stvoření! Celé dny byly jen naše, v jednom blízkém hostinci Pod Kaštany jsme také společně obědvali. Jejího muže jsem vídal občas ráno, když ji přivezl, pozdě odpoledne pro ni přijížděl jejich šofér. Zatímco jsme stáli u automobilu a nemohli se odloučit při vzpomínání na zážitky, výcvik a rozmluvy o koních z toho dne, bez výrazu hleděl někam k horám.

Proto jsem toho dne, když se mě zeptala, jak se jmenuje moje děvče, vůbec nebyl překvapený. Jelica. A jak ti říká Jelica? Stevo. No, tak jsi tedy Stevo. Já jsem Veronika, žádná paní, jen Veronika, rozumíš? To je dobře, že rozumíš. Rozuměl jsem, že právě takhle začalo něco, co bylo celou dobu nevyhnutelné. Když jsme jezdili kolem Sávy a na uzdách vodili koně po lesních cestách. Když jsme seděli v trávě a bavili se o koních, kteří bývali kdysi malí jako psi a teď jsou velcí, moudřejší a svobodnější než člověk.

Neboť člověk není svobodný, prohlásila, já tedy určitě ne.

Vstala a netrpělivě chodila sem a tam po trávě. A ty ještě méně, řekla, ty jsi ještě méně svobodný tam v těch svých kasárnách.

Zase něco, co jsem nechápal. Proč by člověk neměl být svobodný? A proč není svobodná ona? O kasárnách mluvila jako o nějakém vězení. Ale já jsem své vojenské povolání nikdy nebral jako něco, co mě připravuje o svobodu. Vysvětlil jsem jí, co jsem si upřímně myslel a myslím ještě dnes: V rámci pravidel, která je třeba respektovat, je podle mého názoru dost volnosti pro člověka, který myslí, čte, zabývá se vojenskou historií a projíždí se po loukách na koni. Zamyslela se. Vlastně je to možná dokonce i správné, řekla, nastavit si nějakou hranici, která je pro tebe přirozená a vyhovuje ti. Ale mně pořád staví nějaké ploty, nějaké neviditelné hranice, jenom sem a nikam dál, tam už není tvůj svět. Napadlo mě, že ani můj svět není tam, kde je ten její. A v duchu jsem zaslechl hlas majora Iliće, jak mluví o důstojnické cti.

Jednou odpoledne vstoupila do světa, který nebyl její. Do mého světa. I když bych mohl říct, našeho, vstoupila do našeho světa. Ten okamžik, kdy překročila linii oddělující její život s Leo Zarnikem a život důstojníka jízdy, znamenal, že se všechno změní. To jsme ale nemohli tušit, vlastně jsme nevěděli vůbec nic, neboť ani ona, ani já jsme tehdy nepřemýšleli o budoucnosti. O životě ve vojenském bytě poblíž jedněch kasáren v jižním Srbsku.

Po obědě jsme pomalu klusali po okraji lesa.

Nešlo by to trochu rychleji? řekla náhle a švihla Lorda bičem přes zadek. Kůň pod ní se otřásl, jako by se probral, a hned nato se tryskem rozeběhl. Zvedla se v sedle a svým pravidelným pohybem ho poháněla k stále rychlejšímu běhu. Vyrazil jsem za ní a na široké louce ji dohnal. Obdivně jsem na ni zavolal: Ty jezdíš jako polský hulán. Zasmála se, hulánka, odpověděla, polská hulánka. Odbočila na stinnou lesní cestu, trochu jsem se o ni bál, nějaká větev by ji mohla srazit, ale ona koně dokonale ovládala, na lesní mýtině ho domluvami a poplácáváním uklidnila a obratně seskočila z jeho hřbetu.

Kdybys byla můj rekrut, řekl jsem, byl bych teď na tebe hrdý. A na sebe taky.

Ještě před několika týdny ji rozčililo, když jsem zmínil své vojáky. Teď se jen usmála.

To znamená, že výcvik tvého rekruta skončil.

Dalo by se říct, že ano. Ledaže by ses chtěla naučit taky střílet.

Vysvětlil jsem jí, že v tomto momentě můžou nováčci začít s bojovým cvičením: střílením za jízdy, používáním šavle, výpadem a ústupem. Co se týče naší výuky, je konec.

Konec? zeptala se skoro udiveně.

Potom jsme se posadili do trávy. Myslel jsem si, že spustí jeden ze svých hovorů o koních a svobodě, ale to odpoledne se tak nějak nepřítomně dívala do dálky, směrem k dlouhým stínům, které padaly na mírný travnatý svah za řekou Sávou. Najednou mě objala a zadívala se mi do očí. S dovolením, řekla, když už ležela v mém náručí. Jako bych to byl já, kdo tu může dát nějaké dovolení. Nebo jako bych ho mohl odmítnout. Co by teď řekla Jelica? zajímala se. Vhodnější by bylo, pomyslel jsem si, kdyby se zeptala, co by teď řekl Leo, její muž. Jelica byla daleko, ve Valjevu, naposledy mi napsala asi před měsícem a v dopise už nebylo žádné „ach, jsi tak daleko, tak moc mi chybíš“, ale už jen „doufám, že se máš ve Slovinsku dobře, doufám také, že tě brzy povýší a že příště přijedeš s kapitánskými hvězdičkami, tvůj otec na tebe bude velice hrdý“. Jelica byla daleko, ale její muž blízko, ten večer už možná přijede v bílém obleku svým kabrioletem, dnes večer se zeptá, jak postupuje naše jezdkyně? Pohlaď mě po vlasech, přikázala mi. Vím, že si to přeješ, dodala, když jsem váhal. Před očima se mi objevil major Ilić, důstojnická čest, řekl, důstojnická čest. Ale mimovolný a nezastavitelný pohyb mé ruky byl silnější než důstojnická čest, která nesmí pro své osobní zájmy zneužít ani nejoddanějšího a nejhloupějšího rekruta, což teprve žákyni, již mu svěřili, což teprve vdanou ženu, ženu majorova přítele, jednoho z pilířů místní společnosti, která vytyčila neviditelné hranice, kvůli nimž se Veronika cítila omezená a nesvobodná.

Naštěstí tam ten večer nebyl. To, k čemu došlo, se nedalo skrývat. Byli jsme omámení z takového odpoledne a jako vyměnění. I šoférovi, který přešlapoval na místě s otevřenými dveřmi, a zatímco jsme se my dva dlouze loučili, zíral na nějaké neznámé místo na kopci, muselo být jasné, o co tu jde. Když konečně odjeli, mávala mi bílým šátkem, který pak v zatáčce, ještě než zmizeli z dohledu, upustila. Běžel jsem po prašné cestě a sebral ho.

Výuku bez zvláštní domluvy prodloužila. Měli jsme dva týdny pro úžasné podzimní jízdy – a sami pro sebe. Dva týdny v září, kdy se v okolí Lublaně téměř celé dopoledne válí mlhy a nad nimi se zvedají stromy se žloutnoucím listím. Kdy Vraník s Lordem vydechovali páru na lesních mýtinách, procházeli opadaným listím a čvachtali kopyty na podmáčených cestách. Nebo v dopoledním slunci, jež kolem jedenácté hodiny konečně rozpustilo bílý opar, spokojeně kývali hlavami, přivázaní ke stromu, zatímco my jsme leželi na lesním mechu, ona by řekla svobodní, svobodní, jako bychom byli jediní dva lidé na tomhle světě. Nebo alespoň na tomhle konci světa.

Protože kdesi v dálce, již člověk ani nevnímá, se už stahovala mračna před přicházející bouří, v Německu pochodovali a sněmovali, v Itálii odsuzovaly zvláštní soudy slovinské vlastence, při ranních hlášeních v kasárnách jsem slýchával, že královská armáda plánuje velké podzimní manévry, které mají dokázat, že je připravena na vše. Pokud by nedošlo k tomu, k čemu došlo mezi mnou a Veronikou, byl bych vzrušený, moje jednotka by intenzivně cvičila, při zprávě o manévrech by se mi rozbušilo srdce, neboť to je ta chvíle, kdy oficír jako já – každý dobrý oficír – ukáže všechno, co umí. Že je připraven na vše. Možnost povýšení je při tom vedlejší, o tom se začne mluvit, až když manévry skončí, během příprav na to nikdo ani nepomyslí, jsou vzrušující samy o sobě. Teď mě to najednou ale vůbec nezajímalo. Tep se mi zrychloval, když jsem přijížděl do jízdárny, srdce bilo rychleji, neboť vědělo, že začne bít ještě rychleji, až tam bude ona, a uklidní se, až spolu promluvíme. Uklidní se ujištěním, že jsme znovu sami, jen my dva, svobodní a se sdíleným tajemstvím. Nevím, jak toho dosáhla, nebo jestli to byla jen šťastná náhoda, ty dva týdny jsem jejího muže ani nezahlédl, ráno ji přivezl šofér; k večeru, občas už za tmy, trpělivě čekal, až se zase odněkud vynoříme. Teď vozil domů i mě, nejdříve jsem vystupoval já, neboť jsem bydlel poblíž v malém bytě v jednopatrové budově, a potom ji odvezl do centra města. A snášel naše dlouhá loučení. A nevím ani, jak dosáhla toho, že ten člověk mlčel.

Jednoho pozdního večera, byla už skoro noc, mi během jízdy řekla, že chce vidět, kde žiju. Zaskočilo mě to. Můj byt byl skromný, jeden pokoj s kuchyňkou a záchodem na chodbě. Byly tu také byty dalších důstojníků, dveře na dlouhou, vlhkou chodbu se neustále otevíraly, při každém mém příchodu a odchodu vyhlédla ven hlava nějakého vojáka, ženy nebo dítěte. Ta chodba byla něco jako společenský prostor určený k pozdravení nebo prohození několika slov, rádi jsme se scházeli, nikdo neměl zvláštní tajemství. Tři z nás byli svobodní, dva praporčíci tam žili s ženami a kupou dětí. Nebyl jsem právě nadšený z toho, že si bude Veronika prohlížet můj staromládenecký vojenský kvartýr, že se budou otevírat dveře na chodbu nebo okna na dvůr a sledovat nás budou zvědavé a zároveň vševědoucí a všeříkající pohledy. Bylo mi jasné, že se bude o dámské návštěvě v kasárnách hned zítra mluvit. Ale ona trvala na svém. A odešla až kolem půlnoci. Později jsem se jí zeptal, jak dosáhla toho, že Lojze, jak se ten řidič jmenoval, nic nevyzradil. Přišel by o místo, nebo ho snad uplatila? Něco takového já nedělám, prohlásila uraženě, potom se zasmála: To je můj šarm. A byl to víc než šarm. Měla v sobě něco, kvůli čemu ji měli rádi, šofér, oba koně a mladý poručík jízdy, jemuž se z její přítomnosti, z jejích světlých vlasů, smíchu, dotyků a polibků zatočila hlava tak, že zapomněl na kasárna, na svou jednotku a na manévry, na důstojníky, s nimiž bydlel, a na důstojnickou čest, o níž mluvíval major Ilić.

Nejspíš ji měl rád i ten krokodýl a Leo, její muž.

Ty dva týdny jsem ho neviděl, což ale neznamenalo, že neexistuje. A pokud pro nás v září roku sedmatřicet neexistovalo nic jiného než my sami a naši koně, neznamenalo to, že žádný svět kolem nás není. Nebo že jsme neviditelní. V tom krásném hostinci Pod Kaštany, kam jsme chodívali na oběd, nás znali poměrně dobře. Na tom, že jdou učitel jízdy na koni a jeho svěřenkyně po dopoledním cvičení spolu na oběd, by samozřejmě nebylo nic divného, kdyby Veronika s takovým potěšením nepřekračovala onu neviditelnou hranici, o níž se jednou zmínila. Před vrchním, který čekal u našeho stolu, až si objednáme, nahlas řekla, jako by si ho ani nevšimla: Můj muž je hrozně žárlivý, na zadním sedadle auta vozí lovecké pušky.

Koutkem oka jsem zpozoroval, jak se číšník zarazil. Chtěl jsem jí naznačit, že tu nejsme sami. Ale ona s ještě větším potěšením zvolala: Pane poručíku! Vy byste ho přece zastřelil dřív jeho než on nás, že ano?

Číšník rychle zmizel, aby nebyl přítomen nebezpečnému rozhovoru nebo aby nebyl povolán jako svědek k soudu, a Veronika se rozpustile zasmála. Povedený žert, chudák vrchní, byl jako solný sloup. A ty taky, pane poručíku. Co jsi to za vojáka, že se bojíš lovecké pušky!

Nebál jsem se lovecké pušky, bál jsem se o ni. Všichni na zahrádce na nás zírali, když prohlásila, že by mě chtěla trochu rozcuchat, a hned vyskočila a vylila přitom víno. Milostivá, řekl vrchní, když přiběhl s ubrousky, něco takového se může přihodit komukoliv. Že mu to vrabčí hnízdo moc sluší? švitořila. A číšník, který byl očividně znovu v úzkých, nervózně utíral stůl, zatímco ona mě vískala ve vlasech. Seděl jsem tam jak špalek a cítil pohledy úctyhodných lublaňských občanů na svých zádech, viděl jsem rty vážených lublaňských dam a pánů, kteří si šeptem vyměňovali tiché poznámky o skandálu, k němuž došlo všem na očích. Bál jsem se o ni, protože jsem věděl, že to nemůže dobře skončit. A taky že ne.

Tehdy večer jsem jí během cesty k mému domu řekl, že takhle to dál nejde. Jestli se bude chovat takhle, její muž a celá jeho rodina se brzy dozví, k čemu mezi námi došlo.

A jak se chovám? zeptala se rozzlobeně.

Nic jsem na to neřekl. Jestli to neví ona, vážená dáma z vyšší společnosti, jak jí to mám vysvětlit já, oficír z Valjeva, kde se pěstují švestky a lidé se tam nalévají slivovicí, jak si myslí její ctěný manžel. Aha, ty si myslíš, že bychom se měli skrývat? Před kým? Mlčel jsem, koneckonců jsme nebyli sami, řidič Lojze nasadil masku zabedněnce, který nic neví a nic neslyší, sledoval cestu před sebou, zatroubil na jedno koňské spřežení, ale přesto byl tady. Není třeba se bát, pokračovala Veronika, nezastřelí tě. Leo vůbec není žárlivý. Měl jsem špatnou náladu, o jejím muži a jejich vztahu jsem nechtěl nic vědět, nezajímalo mě, jestli je nebo není žárlivý. Když auto zastavilo před domem, kde jsem bydlel, vystoupila spolu se mnou. Nařídila něco šoférovi, on jen pokrčil rameny a odjel. Jestli se chceš skrývat, tak souhlasím, řekla. Přespím u tebe. Stáli jsme na kraji silnice a mně to připadalo, jako bych stál na okraji propasti.

Tak jako teď, když sleduju svůj neoholený obličej v zrcadle a nacházím se uprostřed dusné furlánské roviny skutečně na dně propasti. Všichni jsme padli poražení až na dno, se svými vlajkami a koňmi, přísahami a děly, ctí i kulomety, stejně jako před měsícem ten politik Ljotić i se svým automobilem, který se zřítil do kráteru, jejž na mostě zanechala letecká puma. Jenom proto, že jeho řidič nosil silné brýle a té díry si nevšiml. Zřítil se do strže a naposledy vydechl v nějakém slovinském potoce, daleko od Bělehradu, daleko od krále, který byl tak jako tak v Londýně. Naposledy vydechl s myšlenkou, že se společně s Angličany brzy vrátí domů jako vítěz. On se nevrátí, ani my, starýho čerta se vrátíme. Ten příběh je u konce. A příběh mého života taky. Trubka svolává k nástupu, ale já nemám vůli, abych se hnul. Slyším několik vojáků, kteří běží, ale já je sotva dokážu pochopit. Jaký má smysl všechno tohle tady, vztyčování vlajky a potom nesmyslné pochodování a zpívání, aby se zachoval duch vojenské disciplíny. Marširala, marširala, kralja Petra garda. Aby si chlapi nemysleli, že prohráli, že jsou v zajetí, že není žádná cesta zpět. Ten poručík Stevan Radovanović, jeden z nejdisciplinovanějších důstojníků v jednotce majora Iliće, už neexistuje. Všechny exercírky, salutování, pocta vlajce, všechno se mi to odcizilo. Nonsens, milá Veroniko, ty bys řekla nonsens. Po všem, co jsem viděl v Bosně, Lice a ve slovinských horách chvíli před koncem války, jsou všechny exercírky nonsens. Zkrvavený obličej mého přítele, jemuž ze rtů bublala pěna a on, ještě než umřel, řekl „zasraná válka“. I Čedo byl kdysi oficír, který se s naleštěnými botami procházel po Mariboru. I on zpíval Marširala, marširala, oba jsme zpívali. Kdo vidí přítele, jak umírá a teče mu při tom z úst pěna jako koni po dlouhém běhu, ani ho nenapadne prozpěvovat a vzdávat poctu vlajce. Poctu vlajce v táboře pro válečné zajatce, zbité a poražené. On, Čedo, se alespoň té potupy nemusel dožít.

Po táboře chodí angličtí důstojníci, prý budeme muset před nějaké komise, které budou vyšetřovat, kdo spolupracoval s Němci a kdo má na rukou krev. Marširala, marširala... Co je to za hloupost, kdo nemá po čtyřech letech války na rukou krev? … kralja Petra garda. Proč se nezeptají toho kaprála v maršálské uniformě, toho Josipa Broze, jestli se tak vůbec jmenuje, toho komundíry, který s tím vším začal a vpadl našim v Srbsku do zad, do zad generálovi Dražovi? Ještě včera Dražu Mihajloviće, našeho Čiču, který absolvoval francouzskou vojenskou akademii a první se utkal s Němci, jeho milovaní Angličané oslavovali jako nejdůležitějšího vůdce povstalců v Evropě, Američani dávali jeho tvář na přední stránky novin. Proč se nezeptají toho směšného Tita, který si sám udělil titul maršála, ale ve skutečnosti je to jen rakouský kaprál, jestli má krev na rukou? Před několik dny hovořil v Lublani před ohromným davem. Naši kurýři, kteří přicházejí z Jugoslávie, nás informovali, že tam museli lidi nahnat, protože všichni jsou proti komunistům a brzy přijde povstání. To bude naše chvíle, říkají naši. Proto musíme být každou chvíli připraveni: když volá trubka, musí se na nástup.

A já, místo abych běžel na plac a salutoval vlajce, přemýšlím, jestli se mám vůbec oholit. Ty štětiny na mém obličeji, šediny na spáncích, které se objevily příliš brzy, díra v horní řadě zubů, všechno to jsem já a do nejmenšího detailu to odpovídá mým pocitům. Místo abych pak se svými bývalými spolubojovníky celý den tlachal o tom, jak se vrátíme, přemýšlím o nejkrásnějších dnech svého života se ženou, která mě dnes v noci po sedmi letech opět navštívila.

Hned po té noci, kdy přespala, jestli se tomu dá říkat spaní, v mém bytě a já jsem ji pak ráno doprovodil k nejbližší tramvajové zastávce, jsem věděl, že takové dny, jako byly ty předešlé, už nepřijdou. Byla neděle a výuka se nekonala, neděle byla vyhrazena slavnostním obědům a odpoledním společenským povinnostem, ale Veronika nepřijela do jízdárny ani v pondělí a nedorazila ani v úterý. A tehdy se v mém životě objevila taková propast, taková temná prázdnota v mých prsou, že jsem ji nedokázal zahnat ani dlouhou osamělou jízdou na koni, ani jsem ji nemohl zalít a spolu se vším ostatním utopit ve slivovici, víně, v čemkoli, co bylo po ruce. Teprve teď jsem si uvědomil, k čemu došlo, jak hloupé byly moje poznámky o jejím chování, ta žena mě milovala a já jsem bez ní nemohl být. Teď jsem cítil, že mi je úplně jedno, co kdo řekne, zašeptá, jak se bude tvářit a kam to všechno vede, seru na důstojnickou čest, řekl jsem si, bylo mi všechno úplně jedno, v mém životě bez ní zela díra, chtěl jsem ji zpátky, její světlé vlasy, rty, tělo, chtěl jsem slyšet její hlas, chtěl jsem se smát jejím uštěpačným poznámkám a nestaral jsem se, jaké budou následky. Stejně jako se o to už mnohem dřív nestarala ona, protože mnohem dřív pochopila, k čemu mezi námi došlo. Já jsem to pochopil až tehdy, když se několik dní neobjevila.

Proto mi bylo úplně jedno, když se ve středu v jízdárně, kam jsem stále docházel, objevil její muž. Byl oblečen v mysliveckém. Telefonoval jsem do kasáren, řekl, a major Ilić mi sdělil, že budete určitě taky. Nějakou dobu mě pozoroval, jako by ode mě očekával nějaké vysvětlení. Je mi jasné, že major ještě neví, pronesl opět po chvíli a zase se krátce odmlčel, že už výuka jízdy skončila. Netušil jsem, jestli něco ví nebo ne, ale bylo mi to jedno. Lhal jsem, že zbývá ještě asi týden, přál jsem si vidět ji alespoň ještě jednou. Paní Veronika snad onemocněla? Chladnokrevný dandy mě probodával svýma světlýma očima, pročpak ji nenavštívíte, když si myslíte, že onemocněla? To bych si nedovolil, odpověděl jsem, já jsem pouze její učitel jezdectví. Cítil jsem se hloupě při myšlence, že mě teď vidí jako malého podvodníčka a lháře, ale co jsem měl dělat? Mohl byste jí zatelefonovat, řekl, určitě by ji to potěšilo. Řekl jsem, že se pokusím zavolat jí z kanceláře v kasárnách. Neboť se právě vracím do kasáren a ohlásím, že výuka jízdy s milostivou paní manželkou, jestli jsem tomu správně porozuměl, skončila. Porozuměl jste tomu správně, odsekl. Prý je velice dobrá. Sama tvrdí, že jezdí jako polský hulán, ale já jsem to bohužel neviděl. Usmíval se chladnokrevně. Pár dní si ještě poleží, potom pojedeme k moři. Už dlouho si přeje prožít zářijové dny v Dalmácii, prý tam bývá touto dobou nejpříjemněji. Doufal jsem, že si nevšiml, jak se mi třesou ruce. Jak moc se mi uvnitř hrudního koše rozbušilo srdce, slyšet nemohl.

Tak tohle je konec, pomyslel jsem si, konec.

Jestli se nemýlím, řekl s úsměvem Leo Zarnik, Veroničin muž, pán její duše, hlídač jejího zdraví, vlastník jejího těla, jestli se nemýlím, jednou jsem vás zval na střelnici. Kdysi mě opravdu pozval, myslel jsem, že na to zapomněl. Zrovna se tam chystám, prohlásil, přidáte se ke mně? Chtěl jsem tu podivnou nabídku hned odmítnout, vzpomněl jsem si na Veroničino vtipkování, že nás oba zastřelí. Nenáviděl jsem jeho úsměvy, jeho automobil, jeho myslivecký oblek, jeho ulízané vlasy, toužil jsem sebrat pušku ze zadního sedadla a střelit ho přímo tam u auta do vysokého čela pod sčesanými blond vlasy. Do kasáren teď nepojedete, výuka jízdy odpadla, takže můžeme jet střílet.

Jeli jsme střílet. Na střelnici bylo ještě několik lidí v mysliveckém oblečení, Veroničin muž mě jednomu po druhém představil. Kousek stranou stál stůl, kam číšníci přinášeli jídlo a láhve s vínem. Později se napijeme na úspěšné ukončení kurzu, slíbil. Ale teď do práce. Jakmile jsme začali, pochopil jsem, že to jen hraje. Pořád se usmíval, avšak ruce se mu třásly a několikrát za sebou minul. Ani já jsem nebyl lepší. Nicméně uklidnil jsem se, teď už jsem věděl, na čem jsem. Dandy všechno prokoukl, pokusí se mě elegantně zbavit. Bylo jasné, že i Veronika to se mnou skoncovala. Když jsme pozvedli číše, řekl mi: Slyšel jsem, že budete převelen. Odložil jsem sklenici: A kde jste to slyšel? Ta svině, napadlo mě, a jen tak tak jsem se udržel, abych neřekl to, co jsem mu měl říct: Zasranej zbohatlíku, dobře jsi to vymyslel. Měl jsem ho odprásknout přímo tam na střelnici v Lublani. Ale takové, jako je on, nikdo nezastřelí, nic se jim nestane, nikdy, vždycky mají na tváři úsměv. Dandy se chechtal: Major Ilić je můj dobrý přítel, řekl mi to. Otočil jsem se a odešel. Pane poručíku, volal za mnou, nezapomeňte zatelefonovat.

Nezapomněl jsem. Jel jsem rovnou do kasáren, hlásil jsem se k raportu, a zatímco jsem v kanceláři čekal, až mě Ilić zavolá, vytočil jsem číslo. Nějaký ženský hlas řekl, že s Veronikou nemůžu hovořit, protože je nemocná. Když jsem trval na svém, hlas odpověděl, že můžu hovořit s její maminkou, paní Josipinou, která je u nich na návštěvě. Odložil jsem sluchátko, přecházel od okna ke dveřím a zpátky, potom jsem práskl dveřmi a odešel na chodbu před kancelář velitele Iliće. Nechal mě čekat dlouho. Seděl za stolem a ani se na mě nepodíval, když jsem srazil paty a oznámil mu, že se hlásím k raportu. Podepisoval nějaké papíry a jeden posunul přes stůl ke mně. Kdyby ses nehlásil, pozval bych tě sám, oznámil mi. Jsi převelen. Do Vranje. Na bulharskou hranici. Dál od Lublaně mě ani nemohl poslat. Sebral jsem ten list papíru. Právě na to jsem se chtěl zeptat, řekl jsem mu, kam mě pošlete. Tak teď to víš, prohlásil. Vím, odpověděl jsem, proto jsem se hlásil k raportu. Chtěl jsi mě přemluvit, abych tě nechal v Lublani? Napadlo mě, že jsem možná chtěl právě tohle, a jak hloupé to vlastně je. Hloupé doprošování, abych mohl zůstat nablízku ženě, kterou jsem učil jezdit na koni. Chtěl jsem… řekl jsem… jen to a nic jiného. Když jsem ti svěřil ten úkol… mumlal tiše. Nepokračoval. Možná chtěl povídat něco o důstojnické cti. A já jsem chtěl říct, ale neudělal jsem to, že na důstojnickou čest, jak ji chápe on, seru. Že důstojnická čest se dokazuje v poli, kde taky hrozí smrt, tam se ukáže důstojnická čest. Ale nechal jsem si to pro sebe. On mě chtěl určitě zpérovat, že si nezasloužím nic jiného, než aby mě degradoval a poslal mezi pěšáky, kde budu polykat prach a budu se promočený plazit blátem. Jízda plije na pěchotu. Ale ani on to neřekl. Hlas se za tři dny u vojenské pošty, řekl, číslo tu máš napsané. Přenesl jsem váhu na druhou nohu: Zajímalo by mě, co to má znamenat, to je všechno, co jsem řekl. Nevelel jsem pohov, zařval major, aniž se na mě podíval. Znovu jsem srazil paty.

Můžeš jít, zavelel, nechci tě ani vidět.

A já jsem šel. Viděli jsme se už jen jednou. Tehdy když to všechno začalo. Krátce před dubnovým napadením Jugoslávie. Později jsem slyšel, že u Dravogradu vydal svou jednotku německému tankovému pluku. Vzali ho do zajetí, kde byl uklizen i se svou důstojnickou ctí a v klidu přežil válku. A já jsem bránil svou i jeho důstojnickou čest v krvavé Bosně a Lice a do posledního dne války ve slovinských horách. Mohlo mě už tehdy napadnout, že je to zbabělec, protože kdyby nebyl, neposlouchal by nějakého pána z Lublaně a zeptal by se mě, co se stalo. Ale jeho to nezajímalo, nezajímalo ho, k čemu došlo a co si myslím já, můžeš jít, rozkázal mi, a když jsem zasalutoval a odcházel, ani nezvedl hlavu.

Jen co jsem vyšel na chodbu, doběhl tam kurýr: Ve služební světnici máte hovor. Byla to Veronika. Co se děje? Nic, odpověděl jsem, copak nejsi u moře? U jakého moře? Ležím v posteli a mám čtyřicítku horečku. Objasnila mi, že tohle se stává ženě, která lehává v září na lesním mechu. Pokoušela se zasmát, ale přerušil ji silný kašel. Zakašlala a znovu promluvila: Leo tvrdí, že tě přeloží. Jo, řekl jsem, na bulharskou hranici. Slyšel jsem její dech. To není pravda, řekla po chvíli. Je to pravda, odpověděl jsem. Nemohl jsem dál mluvit. Omluv mě, zašeptal jsem a odložil sluchátko. Všichni ve světnici se na mě dívali, měl jsem pocit, že výsměšně. Bylo mi to jedno. Šel jsem do své kanceláře, abych si sbalil věci, ale každou chvíli tam někdo vešel. Aby viděl důstojníka, kterého z kázeňských důvodů převeleli. Rozhodl jsem se, že to dodělám při noční službě, až tam nikdo nebude. Ano, Ilić mi nezapomněl na rozloučenou s Lublaní přidělit ještě noční službu. Šel jsem pro Vraníka, abych ho odvedl zpátky do kasáren. Ve stáji stáli spolu s Lordem a udiveně se na mě podívali. Už od neděle je nikdo nečistil a nesedlal. Trochu se mi sevřelo hrdlo, když tam Lord zůstal sám a hleděl ke vratům, jimiž už nikdy nevejde jeho přítel ani jeho cvičitel. Je konec, na shledanou, Lublani, sbohem, Veroniko, buďte pozdraveny, balkánské hory, Vranje a řeko Moravo.

Co jsem si to jen namlouval? Že to bude takhle pokračovat dál? Nevinná romance získala, aniž bychom o tom my dva měli tušení, svou vnější dynamiku a stala se z ní rodinná aféra. Určitě si dali velký pozor, aby se to příliš nerozneslo; dandy se choval, jako by se nic nestalo, ale stalo se, samozřejmě že ano. I když záležitost, která se mohla z rodinné aféry změnit ve veřejnou, otřásla celou Veroničinou i Leovou rodinou, jejich přáteli, všemi, kdo se to dozvěděli a museli si pomyslet: je to vůbec možné? Ilić tvrdil, že jsou ti lidé nepředstavitelně bohatí. Proto také bylo naprosto nepředstavitelné, že by se Veronika zapletla s nějakým důstojníkem jízdy z pravoslavného Srbska, kde se pěstují švestky, jak nikdy nezapomněl zmínit její muž. Vdaná žena. V katolické zemi. Studovaná a s nejlepší výchovou. Ač s jistými zvláštnostmi, jež se jí hned odpouštějí. Jako například ten krokodýl, který pak jejího muž kousl ve vaně, kampak asi? Taky se tehdy tak usmíval, když ho krokodýl hryzl do prdele? A zvíře pak bylo nutné zabít a vycpat? Po mně zůstane asi právě tolik vzpomínek jako po tom aligátorovi. A Veronika o mně jednou řekne, stejně jako o tom krokodýlovi: Musel z domu. Ach, vzdychne a zasměje se, ten poručík? Leo ho poslal na bulharskou hranici.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dnes v noci jsem ji viděl.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.