Milan Baroš:
ostravský král

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Roman Smutný

Milan Baroš: ostravský král – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

KAPITOLA 1

NECHYBĚLO MOC DO PŮLNOCI. Bylo 25. května 2005 a na Atatürkově olympijském stadionu v tureckém Istanbulu byl právě završen jubilejní padesátý ročník nejprestižnější fotbalové klubové soutěže v Evropě – Ligy mistrů, která v dobách, kdy hrdinové dnešního finále byli ještě malými kluky, nesla název Pohár mistrů evropských zemí. Byl to typický obrázek, jakých bývá k vidění týden co týden dvanáct do tuctu. Na jedné straně zklamání, na druhé euforie. Tohoto pozdního večera končícího jara ovšem nešlo o nic menšího než o dobytí samotného fotbalového olympu. Jako bezvládné listí ze stromů napadali na hrací plochu zdrcení hráči AC Milán. A ještě aby ne. Prohrát životní zápas, ve kterém navíc po poločase vedete 3:0, je jev, který se nevidí každý den. O kousek dál křepčí hráči FC Liverpool. Ihned poté, co snajpr Rossoneri Andrij Ševčenko nedal rozhodující pentli, čímž ukončil penaltový rozstřel i celý zápas, naskákali hráči slavného anglického týmu na svého gólmana Jerzyho Dudka. To, co předvedl tento polský mág v rukavicích, totiž nemá obdoby! Svými divokými pohyby totiž v rozhodujícím momentu dokonale zmátl a rozhodil ukrajinského střelce. V klubku hráčů řvoucích průzračně čistou radostí, jakou ti šťastnější z nás zažijí jen párkrát za život, jsou i dva čeští hráči. Vladimír Šmicer a Milan Baroš. Před několika málo okamžiky se stali prvními Čechy, kterým se podařilo vyhrát Ligu mistrů. Poté co jejich kapitán Steven Gerrard převezme vytoužený ušatý pohár z rukou francouzské legendy a trojnásobného držitele ceny Zlatý míč pro nejlepšího fotbalistu Evropy Michela Platiniho, musejí oba chvíli počkat, než se jim dostane do rukou. Když se tak nakonec stane, popadnou ho a běží k televizním kamerám. „Číčo, máme to! Číčo, máme to.“ Posílají vzkaz kamarádovi Patriku Bergerovi, který ještě před dvěma roky měl tu čest oblékat dres Reds s nimi. To hráči milánského celku neunášejí porážku a při odchodu ze hřiště strhávají z krků stříbrné medaile, jako by je pálily, a odhazují je na trávník. Dida, Cafu, Nesta, Maldini, Gattuso, Kaká a spol. dostali lekci, která je až příliš bolestivá. Dnes se totiž naučili – snad na důkaz toho, že i ti největší mistři nikdy nevědí všechno – že i oni se musejí stále učit a že nikdy nic není definitivní. O poločasové přestávce už se viděli, jak jim dnes v noci bude patřit celý Istanbul a zítra po příletu i celá Itálie. Osud tomu ale chtěl, aby se z bájné trofeje radoval mančaft, který prokáže více srdnatosti a bojovnosti. A tak se zrodilo legendární vítězství morálky a vůle. Důkazem budiž slova trenéra Liverpoolu Rafaela Beníteze při vzpomínce na poločasový stav 0:3: „Ano, všechno bylo špatně. Já ale nepřestával věřit. V kabině jsem navíc poznal, že v chlapcích zůstává odhodlání.“ Na největším tureckém stadionu se právě završil večer plný poutavých příběhů. Jako třeba ten o nyní se radujícím španělském stratégovi, který začal přetvářet tým ze slavného Anfieldu k obrazu svému teprve na začátku této sezony. Přišel z Valencie, se kterou se před rokem rozloučil triumfem v Poháru UEFA. Dokáže tento Španěl s vizáží bankovního úředníka nahradit svého předchůdce, francouzského lišáka Gérarda Houlliera, jenž se navždy zapsal do srdcí fanoušků Reds, když jejich klub dovedl ke kořisti v podobě vítězství v Poháru UEFA v sezoně 2000/2001? Tato otázka poletovala nad Anfieldem ještě před pár měsíci jako můra nad lampou. Zvláště když v Premier League jeho tým dominancí zrovna neoplýval a nakonec skončil až na páté příčce. Pro osmnáctinásobného anglického mistra nic moc. „Rafova“ odpověď? Hned v prvním roce u týmu vítězství v Lize mistrů! Klub z města Beatles navíc na v pořadí pátý triumf v soutěži nejlepších evropských klubů čekal dlouhých jednadvacet let.

Přešťastní liverpoolští hráči se po desítkách minut bláznivých oslav na hřišti pomalu trousí do kabin. V ní vládne ticho. Překvapivé? Pro někoho, kdo nezná fotbalové zákonitosti, možná. Ovšem pokusme si představit, jaké to je odehrát finále Ligy mistrů proti AC Milán, poté zvládnout psychicky náročné nastavení a jako třešničku na dortu vyhrát přímo nervy drásající penaltovou loterii. Následně skoro hodinu skotačit na hřišti. To vše již takřka v nočních hodinách, kdy se velké množství lidí na zeměkouli už oddává spánku. Upřímně, našel by se někdo, kdo by po tom všem měl ještě sílu radostí metat kotrmelce a dělat stojky v útrobách stadionu? Jerzy Dudek, Jamie Carragher, Steven Gerrard, Xabi Alonso anebo české duo Vladimír Šmicer s Milanem Barošem si berou energy drinky a mlčky vstřebávají pestrou paletu dojmů. Neskutečnou únavou jim možná ještě ani plně nedochází všechny důsledky jejich právě dosaženého životního úspěchu. Tedy že se stali nesmrtelnými legendami jak svého klubu pokřtěného řekou Mersey, tak svých zemí. Ano, i Česká republika této noci slaví první český zářez do ušatého poháru, a to hned dvojnásobný. Čeští borci mimo jiné přispěli k tomu, že se na britských ostrovech snad alespoň trochu zvedne povědomí o tom, kde tato malá země vlastně v Evropě leží a že už více než dvanáct let nenese název Československo... Po více než pozdní večeři v hotelu Crowne Plaza vyrážejí Milan s Vladimírem vypustit páru do nočního života klokotajícího centra Istanbulu. Před dveřmi jedné z proslulých diskoték stojí fronta dlouhá tak, jako by uvnitř dávali turecký med zdarma. České návštěvníky nejprve strážci vstupní brány nechtějí pustit dál. Jakmile ovšem spatří jejich zlaté medaile, otočí se celá situace o sto osmdesát stupňů: „Račte vstoupit, pánové!“ Vladimír Šmicer si objednává obrovský doutník, a když na jeho konci do tmy diskotéky zabliká žhnoucí červené světýlko, znásobí se v něm všechny nahromaděné pocity z uplynulých takřka magických hodin, nakloní se ke kamarádovi Milanovi a Igoru Bišćanovi a labužnicky pronese: „Tak tomuto říkám vrchol světa.“

Druhý den kolem třetí hodiny přistává letadlo plné šampionů v Liverpoolu. Ti hned nasedají do otevřeného autobusu a začínají triumfální jízdu ulicemi přístavního města, v nichž se nashromáždilo na 800 000 lidí! A pro ty, kteří zde být nemohou, vysílá celou parádu v živém přenosu BBC. Rovněž novináři jsou dychtiví dojmů zlatých hochů po návratu domů. Útočník Milan Baroš, člen úvodní jedenáctky zápasu, který vejde do dějin, ze sebe chrlí: „Kdybych řekl, že jsem ještě věřil v obrat, tak bych kecal. Ale v duchu jsem měl před sebou pořád vidinu poháru a říkal jsem si, že stát se může cokoli. A ono to vyšlo.“ Ano, stát se může cokoli. Příběh, který nyní otevíráme, vypráví o tom, jak se stalo, že se chlapec z malé valašské vísky Vigantice stal nejlepším střelcem na mistrovství Evropy. Nebo také o tom, jak se vydal dobýt svět do samotné Anglie, tedy kolébky fotbalu, pokusil se v ní najít úspěch a štěstí a ono to vyšlo...

KAPITOLA 2

JEDEME AUTEM SMĚREM NA SLOVENSKO. Právě jsme projeli Rožnovem pod Radhoštěm a svištíme po silnici obklopené z obou stran nádhernou scenérií. Zleva malebné Moravskoslezské Beskydy s nejvyšší dominantou Lysou horou a také s vrcholem Radhošť. Zprava kopečky, pahorky, louky a lesy Hostýnsko-vsetínské hornatiny s kopcem Soláň, oblíbeným výletním místem pro Čechy i Slováky. Všude kolem také typické valašské roubenky, pasoucí se ovce, zásoby naštípaného dřeva na tuhou a dlouhou zimu. A ve vzduchu všudypřítomná omamná vůně lesa, pryskyřice, vlhké půdy smíchané s jehličím a čerstvě posečených luk, paloučků a zahrad. Ještě než dojedeme do obce Hutisko-Solanec, zastavujeme ve Viganticích – malé vísce, v níž má svůj domov něco málo přes tisíc obyvatel. A právě zde stojí dům Barošových, jenž byl původně podobnou roubenkou, jakých jsme po cestě viděli hned několik. Nyní po přestavbě slouží hned dvěma generacím. V přízemí bydlí pan Jaroslav Baroš, bývalý brankář místního fotbalového oddílu, se svou ženou Růženou a nad nimi v prvním patře jejich syn Milan s manželkou Radoslavou a rok a půl starou dcerkou Renátou. A všichni tři jsou v očekávání přírůstku do rodiny.

Je právě 28. října 1981 a Československo si připomíná šedesát tři let od vzniku samostatného státu. U Barošů ale mají úplně jiné starosti. Mladá paní Radka má porodní bolesti a již poměrně dlouhou dobu čeká na sanitku z nedalekého Rožnova, která ale ne a ne pro nastávající jednadvacetiletou dvojnásobnou maminku přijet. Nastartovat auto tak musí děda Jaroslav a svou snachu do nejbližšího města sám dovézt. V Rožnově paní Radku přeloží do sanitky a ujíždí do porodnice ve Valašském Meziříčí. Jenže čekání bylo příliš dlouhé, a tak, na důkaz slov, že přírodním zákonitostem poroučet nelze, je téměř jasné, že druhý z nejmladší generace Barošů spatří poprvé světlo světa v sanitním voze bílé barvy, která ovšem svou bělostí nemohla konkurovat bílé tváři lékaře, jehož doménou porodnictví rozhodně nebylo. A protože často tam, kde si neví rady muž, zpravidla nastupuje do akce žena, ujme se porodu šikovná sestřička, čímž ukončí malé drama a vše dovede k úspěšnému konci. Šťastná maminka Radka tak slyší první křik svého vytouženého syna za doprovodu burácejícího motoru dnes už legendární sanitky typu Škoda 1203. Je jasné, že pokračovatel rodu dostane jméno po svém hrdém tátovi, tedy Milan.

Ihned po příjezdu z porodnice zavolali rodiče malou Renátku, aby se na svého brášku přišla podívat. Upřímně řečeno, nadšená z něj nebyla. Vždyť jí přibyl konkurent, co se rodičovské lásky a pozornosti týče. Proto když se rodiče na chvíli nedívali, praštila „vetřelce do rodiny“ panenkou. „Tak to bychom pro začátek měli,“ říkala si možná v tu chvíli a současně nechala rozhořet plamen dlouholeté sourozenecké rivality, která se o mnoho let později promění v přátelský vztah bratra a sestry, kteří jsou rádi, že mají jeden druhého. Ovšem než se tak stane, proteče v potoce Hážovka lemující malé údolí, v němž Vigantice leží, mnoho vody.

Milan se narodil do sportovní rodiny. Táta Milan se od dětství aktivně věnoval fotbalu, atletice i skokům na lyžích. Maminka Radka zase platila za velmi slušnou volejbalistku i gymnastku. Děda Jaroslav, jak již bylo řečeno, střežil bránu místního fotbalového klubu TJ Vigantice, jenž nese ve znaku modrou hvězdu. Bylo by proto s podivem, kdyby malý Milan tíhnul k mikroskopům, k malování nebo třeba k práci se dřevem. A taky že k ničemu takovému pochopitelně nedošlo. Už ve dvou letech jej přitahovalo místní hřiště s malou tribunkou s osmi řadami lavic. Měl možnost vidět svého tátu ještě coby aktivního fotbalistu a chodil mu fandit. Milan Baroš starší byl útočník, ale jak roků přibývalo a rychlosti ubývalo, stěhoval se sestavou směrem dozadu, což ovšem jeho synkovi vůbec nevadilo. Pro něj byl hrdinou a vzorem. Vzorem, jejž toužil napodobovat. A události do sebe začaly zapadat jako kostky lega. Když byly Milanovi tři roky, zaplavila ho vlna pravé dětské radosti. Pod stromečkem našel svůj první kopačák. Nejdříve hrál jen se svými prarodiči na zahradě za domem. Babičku Růženu postavil do pole, dědu Jaroslava do brány a v této sestavě začal hrávat své první zápasy v životě. Toho roku se v životě čtyřčlenné rodiny odehrála jedna významná událost. Táta Milan si odškrtnul poslední položku z „povinné trojčlenky“ každého chlapa – tedy postavit dům, zasadit strom a zplodit syna. Nové rodinné sídlo stálo, co by kamenem dohodil od dědova stavení, a v něm se čtyřletý Milan dočkal i svého vlastního pokojíčku. Jenže zkuste malého fotbalistu udržet mezi čtyřmi stěnami. Milana to táhlo ven, na trávník. Chtěl si s míčem hrát a napodobovat tátu i své další vzory, jakým byl například slavný útočník s nadáním od Boha Tomáš Skuhravý. S kamarádem Lukášem hrávali fotbálek za domem, ovšem brána v podobě garážových vrat nebyla to pravé ořechové. Proto jednoho dne Milanův táta společně se strejdou malého fotbalisty společnými silami vyrobili pořádnou fotbalovou bránu – tedy i se sítí, do které nejmladší z rodu Barošů v následujících měsících a letech nastřílí desítky, ba stovky gólů. Na tomto prvním „hřišti“ v Milanově kariéře se odehrávaly napínavé bitvy v létě i v zimě. Ani sněhová nadílka jeho fotbalovou vášeň neutlumila. V takovém případě popadl hrablo a se stejnou vervou, s jakou v letních měsících zelený pažit pravidelně sekal, odklidil sníh a první poločas mohl začít. Dalším dějištěm mačů a turnajů Milana a jeho kamarádů byla místní tělocvična. Starosta obce pravidelně o víkendech půjčoval klíče panu Milanovi, takže se vždy ihned po rodinném obědě kluci ještě s plnými žaludky nedočkavě rozběhli do haly za dalšími fotbalovými zážitky. Jenže zápasy s kamarády začaly být temperamentnímu předškolákovi brzy málo. Táta Milan se v místním fotbalovém klubu věnoval týmu mladých kluků. Nastal čas pro rozhodný čin a k vykročení z domácího zahradního plácku vstříc něčemu mnohem většímu.

KAPITOLA 3

PAN BAROŠ STARŠÍ usoudil, že nastal ten pravý čas, aby Milan okusil, jak chutná opravdový fotbal v „Modré hvězdě“. A tak jeho syn, kterého teprve za rok čekal první školní den, začal nastupovat k prvním opravdovým zápasům. Jelikož ale kategorie mladších žáků začínala až od osmi let, hrával Milan zpočátku vlastně načerno. A navíc proti klukům o tři, ale někdy dokonce i o pět let starším. Ti se zpočátku smáli, co s nimi chce tento prcek na hřišti vlastně dělat. Milan jim odpověděl velmi razantně. Při nejbližší příležitosti se ujal balonu a nikomu jej nepůjčil, dokud neskončil v bráně soupeře. Netrvalo dlouho a dočkal se i svého prvního gólu v soutěžním zápase. Hrálo se na hřišti jen pár kilometrů vzdálené Zašové, která toho odpoledne Vigantice vyučovala z produktivity. Do čeho Zašovští kopli, to skončilo v síti. Mač nakonec skončil potupným výpraskem 10:1 a z pohledu Milana je důležité, že jediný zásah týmu z Vigantic dal on. Starší spoluhráči mohli po zápase jen zahanbeně koukat do země. Milan, ten vůbec nejmladší na hřišti, byl nejlepším hráčem týmu. Moc dobře věděli, že pokud by podali stejný výkon jako on, výsledek by vypadal úplně jinak. Tak si Milan získal respekt nejen svých spoluhráčů. A bylo jasno, že jméno Baroš z vigantického fotbalu rozhodně nezmizí. V této době ještě nemohl ani tušit, jak se mu tato „drsná škola“ v podobě hraní proti starším, silnějším a zkušenějším klukům jednou bude hodit. A že možná právě díky ní získává před svými vrstevníky velký náskok, který jednoho dne mnohonásobně zúročí. Milana a jeho kamarády bavil fotbal, jaký jim ordinoval trenér Mrhálek. Byl to kouč moudrý, jenž věděl, že kluky v tomto věku musí fotbal především bavit. Musí se do něj zamilovat, aby byli o pár let později ochotni v jeho jménu dřít a mnohé mu obětovat. Na trénincích se scházeli dvakrát týdně a jejich náplní tedy byly především fotbálky, a to pěkně na celou délku hřiště, což byla pro fotbalisty mladšího školního věku pěkná zabíračka, ovšem současně opět i něco jako vklad do budoucna. Milan měl touhy trávit na hřišti maximum času opravdu na rozdávání. Jestli něčeho litoval, tak pouze toho, že se netrénovalo každý den. A co teprve když nastal den zápasu. To už nemohl dospat, a i když se mělo hrát od jedenácti hodin, chodil už od šesti budit tátu ve strachu, aby náhodou vrchol celého týdne nezaspali.

Byly to časy, kdy Milan okusil snad všechny posty kromě toho brankářského. I díky tomu moc dobře věděl, že jeho místo bude v útoku. Vždyť i táta Milan střílel góly, stejně jako jeho idoly Marco van Basten v barvách AC Milán nebo Tomáš Skuhravý, jehož branky dovedly tým Československa na mistrovství světa v Itálii v roce 1990 až do čtvrtfinále. Na klubové úrovni si nejvíce jeho sympatií získala FC Barcelona. Byly to tedy také časy velkých snů, tolik potřebných pro dosažení jakýchkoli cílů. Milan sledoval parádní kousky svých velkých vzorů v televizi a jako každý začínající fotbalista se tu a tam zasnil, jaké by to bylo jednou běhat po stejných trávnících a hrát taky takové velké zápasy. Kdyby jen tušil, jakou moc mají velká přání ve spojení s vytrvalou dřinou a kusem štěstí k tomu... V této době se také Milan musel vyrovnávat s první nedůvěrou a pochybami. To když slýchal od svých učitelů: „Milane, hleď si školy. Fotbal tě živit nebude!“ Jak moc se kantoři pletli při takových předpovědích! Nepoznali, že tento černovlasý čipera se pro fotbal narodil a že neexistuje síla, která by jej dokázala od jeho smyslu života odtrhnout. Důležité bylo, že se Milan nedal těmito řečmi odradit a dál si cílevědomě šel za svým snem. Považte sami. Za své první našetřené peníze si koupil pravé kopačky značky Adidas. Požádal rodiče a ti mu je dovezli z Německa. Milan byl na vrcholu blaha a zpočátku s nimi dokonce i spal. S Viganticemi ještě stačil vyhrát titul pro mistra vsetínského okresního přeboru. V té době už kolem něj házeli lasem funkcionáři z Rožnova pod Radhoštěm. Nebylo těžké se rozhodnout. V sousedním městečku se hrávala vyšší žákovská liga a nejen Milanův táta věděl, že pokud se mladý talent má dále posouvat, je třeba udělat další krok v jeho vývoji. V TJ Rožnov pod Radhoštěm bylo všechno na lepší úrovni. Počínaje četností tréninků, na které z Vigantic dojížděl na kole či na koloběžce, až po nacvičování taktiky pod velením trenéra Žabenského. Milan proto odešel na roční hostování do města proslaveného Valašským muzeem v přírodě a o rok později zde nastoupil i na sportovní školu. To už se potkáváme s Milanem coby žákem páté třídy. Píše se rok 1992 a útočník na pomezí mladších a starších žáků stojí ještě na jiné křižovatce. Pomalu přichází čas, kdy se bude muset závazně rozhodnout, zda se dále věnovat naplno fotbalu či hokeji, který za Rožnov rovněž hrál – a to více než obstojně. Fotbal ale nakonec zvítězil na celé čáře. Jakoby na důkaz správnosti této volby se Milan hned v první sezoně v rožnovském klubu stal nejlepším střelcem klubu. Jeho největší předností byla schopnost perfektně zpracovat téměř jakoukoli přihrávku. Aby také ne. Vždyť v této disciplíně ho táta neustále trénoval a driloval, klidně i před zápasem, a pak už se jen spokojeně díval, jak jeho syn v utkání předvádí to, co ho systematicky učil.

U Barošů se od rána do večera žilo sportem, a to zejména fotbalem. A v těch vzácných chvílích, kdy tomu tak zrovna nebylo, se čtyřčlenná rodina sebrala a vyrazila si na výšlap na horu Radhošť, ze které jsou Vigantice vidět jako na dlani. Na Radhošti stojí socha bájného Radegasta – slovanského boha, z něhož jde hrůza, přestože měl dle legendy na starosti takové bohulibé záležitosti, jakými je Slunce, pohostinnost, úroda či plodnost. Barošovi se do těchto míst vydali i v čase, kdy se Milanovi blížil zápas s Třincem. Nic neobvyklého ani mimořádného, zdálo by se. Jenže osud člověka má tu tajemnou vlastnost, že jeho účastník, tedy člověk, nikdy neví, zda už třeba hned ten zítřejší den pro něj nebude zlomový a neobrátí jeho život naruby. Sobotní den se pomalu chýlil ke konci, i poslední turisté se odebrali ke svým domovům. Slunce se schovávalo, až z něj na obzoru nezůstalo nic. Jen Radegast dál sveřepě stál na svém místě. A možná pouze on v tu chvíli věděl, jak veledůležitý zápas na malého fotbalistu z údolí, které odsud z výšky střežil, čeká.

KAPITOLA 4

ZÁPAS PROTI TŘINCI byl pro Milana veledůležitým z toho důvodu, že rozhodčí, který utkání řídil, měl ještě jeden závažný úkol, a to doporučit ty nejšikovnější hráče obou mužstev do rodícího se okresního výběru. Jednalo se tedy o jakousi reprezentaci vybraného okresu v dané věkové kategorii. V tomto utkání se na trávník snášel od první minuty hustý déšť, jenž za přispění dvaadvaceti borců s kopačkami na nohou měnil původně zelenou hrací plochu na něco, co připomínalo spíše čerstvě zorané pole. Zdálo se, že vyšší vůle dnešnímu důležitému klání nepřeje. Jenže pravý opak byl pravdou! Z nebe pršelo štěstí, a to zejména Milanovi. Rožnov porazil slezského soupeře vysoko 5:0 a autorem hned čtyř branek byl právě Milan. Není proto překvapením, že ihned po závěrečném hvizdu dostala hlavní hvězda tohoto odpoledne pozvánku do mančaftu složeného z vycházejících hvězd valašského regionu! Do výběru, na jehož zápasy se jezdí dívat skauti pražských velkoklubů Sparty a Slavie, Baníku Ostrava nebo třeba Sigmy Olomouc.

Jak už to tak chodí, klíčovou roli v dalším vývoji Milanovy kariéry sehrála vlastně tak trochu náhoda. A v případě, že náhody neexistují, to byl osud. Jednoho sobotního rána přijel do Rožnova soupeř z Ostravy. První zápas dne mezi sebou sehrály žákovské týmy. V dresu domácích opět kouzlil černovlasý odchovanec Vigantic. Své spoluhráče i protihráče fotbalově převyšoval tak, že to nemohlo uniknout muži schovávajícímu se před deštěm pod stříškou kiosku s rychlým občerstvením. Jak se ukázalo, Milanovi pršelo štěstí i dnes. Tím mužem byl totiž Václav Štverka, někdejší hráč ostravského Baníku a nyní trenér dorostu, jehož tým čekal zápas ihned po skončení toho, v němž právě teď kouzlil s míčem Milan. „Z toho klučiny by mohlo něco být,“ prohodil trenér Štverka k muži postávajícímu vedle něj. „Musím zjistit, kdo to je,“ dodal. „Já jsem táta toho chlapce,“ usmál se k velkému překvapení ostravského trenéra muž. Byl to pan Baroš starší. Věci se začaly řítit kupředu. Za pár dnů byla na stole nabídka na Milanovo hostování v Baníku. Milanův táta si byl jist, že jeho syn právě dostal příležitost, jaká by se neměla odmítat, o čemž moc dobře věděl své. Sám kdysi coby kluk odmítl nabídku Baníku a poté tohoto kroku nejednou litoval. Nyní se zdálo, že se kruh symbolicky uzavírá. Barošovým se ze dne na den změnil život. Od tohoto okamžiku až čtyřikrát do týdne startoval pan Baroš Škodu Favorit, aby do ní před školou naložil synka a společně vyrazili do šedesát kilometrů vzdálené Ostravy, konkrétně do tréninkového areálu Jeremenko pojmenovaného po sovětském vojevůdci, jenž na konci druhé světové války osvobodil toto průmyslové město od německých agresorů. Po tréninku následovala štreka zpět domů, potom úkoly, večeře a spát. V takovém režimu se pochopitelně nedalo žít příliš dlouho. Bylo to totiž nejen namáhavé, ale také finančně nákladné. Na fotbalové výpravy do Ostravy padla během těchto hektických měsíců velká část rodinných úspor. Dokonce i vkladní knížka sestry Renáty výrazně zchudla. Byl to krušný rok po všech stránkách. Milanův přechod ze skromných rožnovských poměrů do jámy lvové v podobě líhně baníkovských fotbalových talentů nebyl vůbec jednoduchý. V Ostravě se totiž poprvé setkal s tím, co to znamená pořádná konkurence. Pokud byl v Rožnově za hvězdu, zde bylo podobně šikovných útočníků hned několik. „Pane Baroši, já nevím, jestli to má vůbec cenu. Zvažte, jestli by Milanovi nebylo líp v Rožnově,“ musel dokonce pan Baroš starší jednoho dne s nelibostí vyslechnout z úst trenéra skeptického k Milanovým šancím uchytit se v barvách Baníku. Pan Baroš o tom svému synovi nic neřekl a dál jej podporoval, jako by nic neslyšel. Věděl, co v jeho dítěti dříme, a věřil, že on sám o tom již brzy všechny přesvědčí. Měl naprostou pravdu. Milan se postupně zabydlel v novém prostředí, na trénincích dřel jako mezek a po půl roce už byl stabilním členem sestavy žákovského týmu, který dvakrát vyhrál mistrovství republiky ve své kategorii! Po vítězném finálovém zápase proti Spartě, odvěkému úhlavnímu rivalovi hrdého hornického města, byl navíc Milan vyhlášen hráčem utkání. Ten stejný Milan, o jehož tátovi ještě před pár měsíci říkali, že zbytečně projíždí benzín, když syna vozí den co den do Ostravy na tréninky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Milan Baroš: ostravský král.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.