PETRA NACHTMANOVÁ

SMRT S PŘÍCHUTÍ NEBE

Edice PETUNKY

Huntířov, 2018

© Petra Nachtmanová, 2018

Vydalo v roce 2018 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 12. a 11. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Třetí vydání

Foto na obálce: © Artzzz | Imagio.cz | Dreamstime.com

Obálku navrhla a zpracovala © Petra Nachtmanová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-12-0 (epub)

ISBN 978-80-88272-13-7 (mobi)

RADY OPILÉHO MUŽE

Dita si tradičně zaplatila cestu do Ústí nad Labem a posadila se k oknu v zadní části vozu. Autobus dnes vypadal pohodově. Žádné: „Postupujte, postupujte, venku ještě čekají lidi!“

Podvečer prázdninového čtvrtku měl prostě spoustu výhod k cestování - sedadlo k sezení, okno k vyhlížení a klid ke snění.

Obhlédla venku stojící malý hlouček lidí na zaplnění sotva půlky autobusu, nasadila si sluchátka na uši a než se na něm přetočila oblíbená směsice diskotékových hitů, zpozorněla díky hlasité diskusi u řidiče.

„Jardo, už zase jedeš jak prase? To je vážně naposled. Kamarádi, nekamarádi. Lidi si pak stěžujou.“

„Vždyť jsem hodnej, Lojzo.“

„No jo, hodnej. Ale co ten smrad?“

„Ty naděláš kvůli trošce čmoudu.“

„Tak mazej už dozadu a nezdržuj! A hlavně mi to tady, prosim tě, nepoblej.“

Nakonec řidič mávl rukou a usmíval se na dalšího platícího. Ditě se naopak úsměv z tváře vytratil. To jí ještě scházelo! Zase tady oxiduje ten ožrala, co s ním jela v červnu! Jen aby si k ní prokristapána nesednul a neotravoval voplzlejma řečma! Jenže to vypadalo na bezúnikový stav. Pohoda bloudila mlhou a nenahmatala by ji ani s vypětím všech sil.

„Dobrej, slečinko. My se přece známe. Kampak to dneska jedeme?“

Krucinál! Ten vožralej maník má lepší paměť než dítě. Nereagovala. Přilepila se na sklo a dělala, že ji strašně zajímají venkovní stavy věcí a lidí. Neměl ani kousek slušnosti se zeptat, jestli si může přisednout. Jen tak drze přendal její tašku ze sedačky k ní do klína a nacpal se vedle tím svým zapáchajícím tělem nasáklým směsí potu a alkoholu.

„Zase jedeš za tim svym, co?“

Prašivej pse, co je ti do toho? Aspoň mlč, když nemůžeš sedět někde v lokálu, dokud neshniješ! Jo, v duchu se to nadává, zuří a pění.

„Zapíchat si, co?“

„Co vám je do toho?“ vykřikla zlostně. Hrály jí nervy a divila se, že nepištěla jako myš, ale pouštěla hrůzu. Vykala mu. I když šlo o ožralu, přece jenom ji vychovali k úctě ke starším. Hlavně kolem seděli slušní lidé, nemohla mluvit sprostě. Povídali by si, jak je ta dnešní mládež drzá.

Odhadovala mu věk kolem padesátky. Ona se pyšnila sedmnáctkou. Mohl si sednout k nějaké starší ženě, ta by se určitě nepropadala studem a dožadovala se svých práv pohodlné jízdy.

Autobus zavřel dveře a rozjel se. Lidé si hleděli vlastních myšlenek. Nemluvili. Poslouchali. Prostorem se rozléhal jediný hlas, jež je ohromně zajímal. Samozřejmě, sami netrpěli a cizí neštěstí přitahovala lépe než magnet.

„Vypadáš slušně, děvenko. Pusu bez barviček, kolínka u sebe. Aby se náhodou nikdo neprovrtal do hlubin hříšný nůše chtíčů, co? Heleď, je mi to jasný. Vy mladý si rádi hrajete na přetvářku. A jen co se odchlípnete z dosahu rodičů, tak se rozletí nožičky do stran a áááááá áááá Á!“

Proti své vůli zčervenala. Nadrženej debil! Mohla ho požádat, aby ji pustil přesednout, jenže věděla, že by využil příležitost a ohmatal si, co se naskýtalo. Hrůza! Ani nemohla pomyslet na doteky s uslintaným mlaskáním. Deset minut vydrží. Devět minut vydrží, osm, sedm... Musí! Pak nechá jako prvního vypotácet toho otravnýho chlápka z dopravního přemisťovače a na chodníku nasadí letové tempo. Nezmůže se jí přišlápnout paty!

„Chlapi jsou děsný potvory, dávej si na ně pozor. I ten tvůj není určitě svatej.“

Kašle na něho! Přidala hlasitost přehrávače. Ponořila se do textů a hudby... It´s all about us, all about us. It´s all about us, all about us. All about us. There´s a theme that they can´t touch cause you know – us ...

„Co si to dovolujete?“ vyjela, když jí drze vypnul přístroj a usmíval se jak měsíček ve vílím závoji.

„Bavim se s tebou. Navíc ti to kazí sluch.“

„Já se ale nebavim s vámi! Nechte mě na pokoji.“

„Taková mladá a sprostá! Člověk se nemůže těch mladejch slečinek dneska na nic zeptat. Pro dobro dá pár užitečnejch rad, a hned se urážej. Děvenko, doba princezen je dávno fuč, nenos frňák nahoru.“

„Mlčte, proboha!“

Brečela by, kdyby se na slzy na veřejnosti necítila stará. Ostatní cestující ji taky štvali. Chovali se lhostejně a neviditelně. Snad si i vžili do rolí zakuklených motýlů, kterých se trápení dívky o pár sedaček dál netýká. Nikdo se jí ani slůvkem nezastal. Uznávala, měli recht. Taky by se starala o svý, aby nemusela domlouvat tomu nacucanýmu tupci, z jehož dechu by při slabší povaze omdlela.

„Hlavně se dobře chraňte. V dnešní době nevíte, co kde chytnete. Nechcete gumu? Nějakou bych snad vyštrachal...“

Přivřela oči šílenstvím. Smůla. Má takovou smůlu! Chytne se jí opilec a suverenita zmizne. Však to zvládne! Nechodila do klášterní školy, aby ji dostal na kolena každý bezbožný zjev.

Zbývaly čtyři, tři... pár minutek, vjedou pod most, zabočí doleva a tam...

„A jsme tady, slečinko. Račte vystupovat!“

Trochu potácivě se postavil a galantně ji pustil. Vystřelila vpřed a ze schodů vyskočila rovnou na chodník. V tryskovém tempu šla svou cestou. I tak za sebou ještě zaslechla:

„Nechcete doprovodit? Co říkáte? Počkám tu na vás a až se budete vracet, pokecáte o tom, jak jste s mladym dopadla.“

Idiote! To určitě.

Ani se neohlédla a svižně se vzdalovala autobusové stísněnosti.

***

V neděli, kolem třetí ráno, výjezdovka ohledávala a dokumentovala místo vraždy. Dita ležela v tmavé uličce blízko herny „Esko“ a ustlala si v kaluži krve. Kapitán Waldemar Jahoda měl jasno stejně jako jeho spolupracovníci. I bez odborné lékařské zprávy se dalo určit, že smrt nastala prudkou ranou o oprýskané dveře neobydleného a zchátralého domu. Oběť byla navíc znásilněna.

Vraždu oznámil sám majitel hráčského doupěte. Ten dvě hodiny po půlnoci zanechal své hnízdo zcela pod vládou zaměstnanců.

„Letmo jsem si všimnul těch světlejch minišatů. Nešel jsem k ní tak blízko, jen na pár kroků. Bylo mi jasný, že záchranka tady zázraky nenadělá. Hned jsem vás volal. Jmenuje se Dita, dál nevim. Chodila sem s tim svym dost často a dneska se zvlášť pěkně nahlas porafali.“

„Ten přítel, víte, o koho jde? Můžete ho popsat?“

„Jo. Vysoký asi 180 centimetrů, hnědý vlasy, kulatý obličej, tedy oválný, ne, spíš trochu šišatý. Sakra, neumim popisovat osoby! Nestačí vám jméno?“

„Máte jméno? Sem s ním! My už si ho sami prověříme,“ pousmál se vyšetřovatel a zašmátral po svém poznámkovém bloku.

„Jmenuje se Karel Zelenka. Pracuje jako zámečník. Jednou jsem využil jeho umu, když se mi zašprajcla naše velevážená návštěvnice Irena na záchodě. Jo, kdyby tam trčela místo jedný hodiny aspoň dvě, snad by se tam i zbavila hráčský závislosti.“

***

V půl páté ráno už proklepávali Ditina přítele na stanici. Právě se vracel do bytu v Severní ulici, když se vzdali zvonění a bouchání na dveře s jeho jmenovkou. Štrádoval si to dovnitř s dlouhonohou kočkou v objetí. Sebrali ji taky. Nikdo stoprocentně nevěděl, zda je skutečně pravdou, jak přiopile tvrdila, že dotyčného Karla vlastně ani nezná, protože se seznámili teprve před hodinou.

Uhodili na něho pěkně zpříma.

„Znáte jakousi Ditu?“

„Jakousi, ousi, ousi... sršíte vtipem, pane generále!“ pohupoval se rozveselený Karel Zelenka na židli a přežvykoval na celé kolo.

„Asi máme odlišný smysl pro humor. Ehm,..“

„Dita, Dita, Ditinka! Víte, kolik jich po světě běhá?“ zasnil se mladík a vypustil bublinu. Jakmile splaskla, vyšetřovatel uhodil přísným hlasem.

„Setkával jste se v poslední době s dívkou jménem Dita?“

„Klídek, vybalím to bez mučení. Dituška mi odpustí. Jo, setkávali jsme se na různý způsoby. Občas po francouzsku, anglicku a v poslední době pravá Itálie! Co provedla moje úžasná láska? Rozflákala automat v herně nebo pozvracela důstojný místo veřejnosti?“

„Nechte si ty poznámky. Jak se jmenuje celým jménem vaše přítelkyně?“

„Bejvalá! A to si zaneste do těch svejch protokolů. Nadobro jsme se rozešli několik minut po půlnoci. Takže mě z jejích problémů laskavě vynechte.“

„Odpovězte na otázku.“

„To můžu. Občanku si do herny nebere, co? Dita Roubíčková je ta moje ex Ditulka. Já ale v ničem nejedu! Nechal jsem ji tam na její výslovnou žádost.“

„V kolik jste odešel z Eska?“

„Jak jsem řekl, pár minutek po půlnoci. Vjeli jsme do sebe jak rozzuření tygři. Nemůžete se divit. Dávala víc těm mašinám než mně. Ale přiznávám se k podílu zodpovědnosti. Naštvala mě, přitáhnul jsem ji tam a...“

„Znásilnil jste ji?“

„Tak tohle vám nakukala? Myslíte, že by mě ten ubohej akt násilí uspokojil? Proč bych to dělal? Nedá ona, dá jiná. Nemusím se ani moc snažit. A dokonce i Dita se nechala lehce přemluvit.“

„Hodně vás štvalo, že dávala víc mašinám?“

„Ne. Ona zase tak krutá nebyla. Sex se jí taky líbil. Chtěl jsem jí prostě naštvat, aby si uvědomila, že mám nějakou hodnotu.“

„Půjdete na otisky a další vzorky. Je nám líto, Dita je mrtvá.“

***

Od nedělního odpoledne to na stanici vřelo lehkým chaosem. Nejprve sem dorazili Ditini rodiče, aby identifikovali tělo. Chudáci ani netušili, že dcera jezdí raději za hracími automaty než za přitažlivostí přítele.

V pondělí ráno vyšla zpráva o případu v novinách. Ještě před polednem obdrželi dva telefonáty, shodující se na jednom – v autobuse obtěžoval dívku opilec a helekal na sto honů daleko, že si na ni počká. Řidič pravidelné linky ho prý zná.

Řidič Jaroslava Douděru, padesátiletého zoufalce, opravdu znal. Našli ho celkem snadno. Seděl v nádražním bufetu a dával si do nosu pivní nášupy. Nevěděl, oč kráčí. Večery a odpoledne trávil pitím a vypadal na těžkou ztrátu paměti, dokud mu neukázali fotky.

„Aha! Autobusová kočička. Já jí povídal, aby si dávala na chlapy pozor, ale nechtěla nic slyšet. Zopakoval jsem jí to i v sobotu před tím jejím frajírkem.“

„Před ním? Sobotní večer jste trávil v herně Esko?“

„Jo, trávil a málem nestrávil. Pohádala se s tím svým a na mě křikla, abych šel do prdele. Chápete? Já myslel, že jde o typickou slušňačku. A vona taková hrr. S tim svým se tedy ani trochu nemazlila, pěkně ho seřvala. Povídala:

„Si najdi jinou, když tě to se mnou nebaví.“

„Dito, nech toho! Už nemáš prachy,“ zas ten její. Pak to hádkový vzrůšo pokračovalo.

„Ty máš. Jenže jsem ti drahá...“

„Hele, nech si ty kecy! Nevydělávám na tyhle krámy. Nechceme snad dům na vesnici a vypadnout z tohohle posranýho města? Kdo moh' tušit, že propadneš hraní?“

„Tak proč mě sem furt taháš? Klidně bych šla někam jinam.“

„Mám tady kšefty.“

„Jaký? Prosim tě, akorát chodíš kecat s kámošema.“

Zatřásl s ní a zařval: „Máš dost, slyšíš? Vypadneme.“

„Ty vypadni! Mně se tady náramně líbí.“

„Nech toho, odvezu tě domů.“

„Sna k tobě, ne?“

„Jo. Doma by tě sotva poznali.“

Vpálila mu facku na pravou tvář a překřičela i tu bubnovou hudbu, co mně vadí.

„Padej! Jdi! Vybodni se na mě a zmizni.“

Ten kluk ani nemrknul a šel. Já se přichomejtnul, když koukala na číslíčka a obrázky ďábelských přístrojů. Plácala se v nouzi a já podal ruku pomocných papírovek.

„Slečinko, krásko autobusová, jak se vede?“

„Ty jdi taky někam...“

„Nepotřebuješ píchnout?“

Vytáhl jsem kilo nebo dvě, to už nevim, a mával jí tím před nosem. Zamrkala, chňapla to, kuňkla dík a fofrovala rozměnit. Dál už jsem se s ní nebavil, protože jsem potkal říďu a ten mě pozval na tuplovanej zásobovač. Odmítnul by snad někdo?

„Říďu?“

„Řidiče Lojzu, říkáme mu tak.“

„Myslíte Aloise Klepeta?“

„Jo, ráčka rrrá rrá rrrá, pekelně ráčkuje, víte? Jako malí jsme se mu posmívali, ale pak to přešlo. Bere mě autobusem, když jsem namol a jedu od máti z Děčína. Hodnej kluk. Jinej by mi zavřel před nosem a musel bych si to štrádovat po svejch.“

„Jak dlouho s vámi Alois Klepeta popíjel?“

„Jo, to hoši fakt nevim. Mám vokno jak od fabriky. Já to nejspíš zaspal.“

***

Případ se dostával do překvapivých kolejí. Alois Klepeto, řidič z povolání, se na ně mile usmíval.

„Udělal to, co? Dosvědčím vám, co potřebujete.“

„Zdržoval jste se v sobotu kolem půlnoci v Esku s Jaroslavem Douděrou?“

„Já? Jo, to jo. To si ještě ten chlap pamatoval, jo? Kdo by to byl do něho řek',“ vtipkoval a zase zmrazil úsměv, když se mu nedostalo patřičného ocenění při líčení legrační situace.

„Viděl jste Ditu Roubíčkovou? Bavil jste se s ní?“

„To spíš von, já přihlížel.“

„Ditu někdo znásilnil a zabil. Je potřeba, abyste nám podrobně vylíčil všechno, co si pamatujete. “

„Heleďte, žádný vzorky semena vám nedodám.“

Podíval se na kapitána, který si ho pozorně prohlížel.

„Chtěli jsme jen vědět, zda jste si něčeho podezřelého nevšiml.“

„Nic vám neřeknu.“

Waldemar Jahoda si dával s dalšími otázkami na čas. Vlastně se chtěl zeptat jen na tu jednu nejdůležitější. Pod mužem před ním se začala prolamovat větev. Podivně sípal, nervy mu hrály kmitající song.

Poznal nejistotu. Vsadil by se o milión, že se v tom namáčel až po krk.

„Zabil jste ji?“

„Já?“

„Znásilnil jste a zabil Ditu Roubíčkovou?“

„Ne! Ne... Nechtěl jsem. Nechtěl jsem to do ní naprat jako prase, ale chutě se nedaly ovládnout. Dobře jsem si promyslel každej detail, měl svědky z autobusu proti Jardovi. Dal jsem mu tip na tenhle podnik, aby se ochomejtal kolem místa činu. Dita sem chodila pravidelně. Mám blízko odtamtud přítelkyni, několikrát jsem si jí všimnul. Když ona se mi skoro podbízela...“

„Proč jste ji zabil?“

„Nevim, šlo mi hlavně o sex. Ale zvrtlo se to. Ta pachuť na jazyku mi obrátila rozvrh...“

***

Seděla u blikající mašiny. Jarda spal a já jí donesl drobný.

„Na přilepšenou,“ povídám. Otočila se a zajiskřily jí oči.

„No né, pan řidič? Ten, co pouští vožralý obtěžovatele ke slušnejm holkám?“

„Jo, občas vypadáš slušně.“

„Nechte si ty řeči! Vy se taky přetvařujete.“

„V čem?“

Neodpověděla. Hodila do škvíry pětikorunu a rozsvítila štěstí. Vyhrála dvě kila. V životě jsem neviděl větší radost kvůli mizernejm dvěma stovkám. Skandovala: „Já vyhrála, vyhrála! Hurá!“

„No to musíme oslavit!“ navrhl jsem rychle a ona si mě přeměřila od hlavy až k patě.

„Já ne. Jdu domů, kručí mi v břiše.“

„Snad pozdní dlabanec? Zvu tě.“

„Kde?“

„Znám jedno místo.“

„Je to daleko?“

„Ne, pár metrů.“

Chvilku váhala, ale souhlasila.

„Fajn, ale jdeme pěšky.“ Vzala si z baru mentolový bonbóny a venku mi jeden fikaně nacpala do pusy.

„Zavři oči, brouku,“ přikázala sladce a já se málem udusil, jak mi ho tam narvala. Navíc, mentol nesnáším. Myslel jsem, že mi dá pusu nebo tak něco. Stála tam, klátila se smíchy jak praštěná a já měl na slinách odpad. Vlepil jsem jí facku.

„To si nedovoluj!“ křikla a chtěla odkráčet s frňákem nahoře, ale nedovolil jsem. Nemohla z tý špatný výchovy vyváznout tak lacino. Nevim, co to do mě vjelo, prostě jsem jí zacpal pusu dlaní a zabořil se s ní do tý ulice, kam nikdo nechodil. Vyplivnul jsem ten hnusnej bonbón do kanálu a vrhnul se na ni.

„Co děláš? Vodprejskni.“ Chtěla zdrhnout. Musel jsem ji trochu omráčit, musel...“

Musel a přehnal! Vzpírala se, silná rána ji měla pouze uklidnit. Téměř žádný násilník neodhadne v zápalu svou sílu. Lojzíček se ke všemu přiznal a Jaroslav Douděra si jen povzdychl, že několik let bude nejspíš bydlet u matky, protože těžko najde tak ochotného řidiče.

SMRT S PŘÍCHUTÍ NEBE

Marie Pusinová seděla nejprve u notáře sama. Stále celá v černém, jak se na čerstvou padesátiletou vdovu patří. Chvíli zavírala oči pod závojíkem klobouku, který jí padal až k nosu. Snažila se nemyslet na nic nepředvídatelného.

V ruce žmoulala kapesník, víc zvlhčený potem než slzami. Občas rohem látky zajela do koutků očí, aby je ze zvyku vysušila. Avšak neměla toho zapotřebí.

Dosud by měla oplakávat náhlou smrt Karla Pusiny stejně jako ostatní. Nedokázala to. Prostě nemohla...

Jakmile se schylovalo ke čtení závěti, kdosi slabounce zaťukal na bytelné dveře a bez vyzvání vstoupil.

Zvědavě se ohlédla a strnula.

Byla to ona!

Poprvé ji spatřila ve hřbitovní síni. Vplula ve chvíli, kdy smuteční hosté postávali u otevřené rakve a postupně se vraceli na svá místa. Ona přistoupila jako poslední. Blondýna s dlouhými vlasy spletenými do copu. Oblečena v černém, ale podle odhadu nic laciného, naopak vysoce značkový luxusní materiál.

Marie na ni nevěřícně hleděla a nevěděla, kam ji zařadit. Možná k zaměstnancům firmy. Ale proč dala muži do rakve rudou růži a vedle věnec s nápisem „Spi sladce, Pusínku!“? Nikdo si nedovolil oslovit velkého šéfa „Pusínku“, ani ona, s právem manželky na všelicos.

Mladá žena jí přišla vyslovit soustrast. Nerada by způsobila skandál, a tak její ruku poklidně přijala.

„Upřímnou soustrast, paní Marie. I mně bude Pusínek, pardon Karel, moc chybět.“

„Promiňte, přeslechla jsem vaše jméno?“

„Nepřeslechla. Nepředstavila jsem se vám, ale určitě se tím netajím. Jmenuji se Alena Lisáková. Dlouho jsme se s vaším mužem znali.“

„Dlouho? Nikdy nás nepředstavil,“ divila se a cukala v ní jistota, že tahle dívka nebude nevinnou návštěvnicí poslední rozlučky s nebožtíkem.

„Odpouštím vám, že jste mne vůbec nevepsala na parte. Měla jsem být zmíněna přímo pod vámi, a potom bych si mohla Karla naposledy obhlížet z první řady.“

„Neznám vás. Co si to dovolujete?“

„Vy mě možná ne, ale já vás dokonale.“

„Nevím, kdo jste a co tady pohledáváte. Zachovejte úctu zesnulému a odejděte.“

„Odejít? On by si nikdy nepřál moje náhlé zmizení. Sice se zmiňoval, že kdyby jednou umřel, ať nechodím na pohřeb, ale ne kvůli vám. Kvůli sobě. Bál se, abych z pohledu na mrtvolu netrpěla hororovými sny. Blázínek...“

Marie Pusinová ztrácela pevnou půdu pod nohama. Raději se posadila a dívala se mimo tu dívku, ale ta nad ní postávala a nehodlala se vzdálit. Stačilo k ní letmo stočit zrak a cítila se nesvá. A ne sama. V davu hostů zaslechla šum a šeptání. Ptali se stejně: „Kdo to je?“ Žalostný vzhled tady na pohřbu i mimo něj ve vlastním domě ji v sekundě přetvořil na bezcenný obraz. To ona neznámá vypadala vítězně, mocně a přes navlečený černý oděv, spokojeně.

„Milenka. Byla jsem jeho dlouholetá milenka. Dalo by se říct skoro manželka.“

„Vypadněte!“ zasípala takřka neslyšně, protože hlas se jí vzpříčil v hrdle a nenabral sílu, kterou si přála. Spustila srdceryvný pláč. V době, kdy začalo poslední rozloučení s mužem, který ji kdysi tolik miloval, řvala jako tur z jiné příčiny, než měla.

Třicetiletá Alena Lisáková odešla bez hádky a provokování dozadu a posadila se do poslední řady. Poté vyšla jako první, ještě před průvodem, a odjela domů.

Zasednout ke společné hostině by bylo příliš troufalé. Dnes ale konečně nadešla její chvíle. Tolik let se spokojovala s druhým místem. Ne, ve skutečnosti stála na prvním, ale Karel se bál udělat ten jeden jediný krok – rozvést se.

„Promiňte, nemohla jsem najít místo k zaparkování. Trochu mne to zdrželo.“

„Nic se neděje, slečno Lisáková. Právě začínáme, posaďte se.“

Advokát jí ukázal na místo vedle Marie Pusinové, ale raději si sedla o dvě sedadla vedle. Stačilo, že ji probodávala nenávistným pohledem, dokonce si troufla, ta věčně neupravená a zanedbaná přícucka miláčka Karla, mluvit.

„Co vy tady děláte? Jde o rodinnou záležitost.“

„Ano, právě proto jsem si dovolila přijít.“

„Paní Marie, slečná Lisáková dostala rovněž pozvánku ke čtení poslední vůle vašeho zesnulého muže. Neobávejte se, že by zde posedával nějaký vetřelec.“

Vetřelec! Klidně by se ocitla v kůži filmové lovkyně Sigourney Weaver a vypořádala by se s ní jednou provždy. V minutě by se přetvořila na upíra a zaťala zuby do krku té, té, té... proklaté troufalé mrchy!

„...a tímto odkazuji dva milióny v hotovosti a firmu i s jejími zisky mým dětem Anně a Petrovi. Manželce Marii Pusinové dům se zahradou, autem, garáží a pozemkem na okraji Prahy, k tomu dva milióny v hotovosti. A Aleně Lisákové deset miliónů v hotovosti, domek na španělském pobřeží Costa del Sol a byt v Praze 1. A ještě dodatek. Pokud by se Alena Lisáková nenacházela v době převzetí majetku mezi živými. Vše zdědí moje žena Marie Pusinová, která může se vším naložit podle svého.“

Alena se usmála. Nečekala, že Pusínek bude tak štědrý! Věděla, že ji moc miluje a ona se snažila nezklamat a hlavně ho stále něčím pěkným překvapovat. Ne jako ta neupravená zrůda z vedlejší židle. Oblečená do sériových hadrů z pouličních krámků. Ta, co právě koukala s pusou otevřenou a dožadovala se vidět zápis na vlastní oči.

Myslela si snad, že je láska věčná? Ani náhodou. Na ní se musí stále dost tvrdě pracovat, vylepšovat ji, utužovat, zvýrazňovat barvy.

Nečekala, než Marie Pusinová ukončí ostrou debatu s mužem, který nemohl za nic napsaného a oficiálního. Za pár dní obdrží úřední potvrzení toho, co dnes slyšela a bude si moci dovolit vylepšit život.

Venku před budovou radostně zadupala, zatleskala a vzhlédla k nebesům. Najednou věřila na anděly, dobré víly a na štěstí, co shora nečekaně spadne.

Nedbala na ironické a pošklebné reakce kolemjdoucích, ani na pevný stisk ramene a výhružné věty:

„To vás přijde draho! Připravila jste mne o všechno. Budete litovat!“

„To vy jste ho připravila o všechno! Se mnou si užíval rajský potěšení. Jen si jděte do domu, tam se posaďte do kouta a hnijte u knih! Nebo co zrovna děláte, že nikdy nikam nevytáhnete ani patu!“ sršela jistotou a sálala z ní obrovská veselost, jakou nikdy nezažila. Jenže poté se Marie Pusinová otočila a vrazila jí vší silou facku do tváře. Neskončila u jedné. Dostala druhou, třetí, kopala do ní a sprostě nadávala. Možná by ji i přizabila, kdyby je lidé od sebe neodtrhli.

„Udám tě za ublížení na zdraví!“ vyhrkla Alena a plivla rivalce do obličeje.

„Jen si udej, ale já tě dřív zabiju!“

„No tak ženský, neblázněte. Takhle se ani chlapi nervou!“ utišoval je jeden z mužů, co jim bránil v tom, aby se znovu do sebe pustily. Zároveň je nabádal, aby si podaly přátelsky ruce. Jenže to ani jedna nehodlala udělat. Vytrhly se a odešly nasupěně po svém.

***

Tělo Aleny Lisákové našli chvíli po poledni dva obchůzkáři městské policie. Seděla v autě s dvěma průstřely – jeden do srdce, druhý na levém stehně. Auto se nacházelo v jedné neobydlené ulici, kde stály akorát domy, čekající na zboření.

Podle přesnější expertizy se zjistilo, že zavražděnou posadili na sedačku auta později. Zastřelili ji při rychlé chůzi.

Nejspíš tušila, že je sledována a chtěla utéct, ale vrahovi neunikla.

Kapitán Petr Konipas se divil, jak se několik hodin po vypuštění zprávy do světa hrnou svědectví. Navíc se popisy shodovaly a směřovaly k jedné ženě.

„Já ji nezabila!“ prohlašovala Marie Pusinová, když k ní domů přišli a zjišťovali si alibi na dobu zločinu.

„Nezapírejte. Včera vás vidělo plno lidí a tvrdili, že jste vyhrožovala zabitím!“

„Vyhrožovala, to jo. Copak bych ale něco stihla naplánovat do rána?“

„Vražda v afektu se neplánuje. A sama se nyní přiznáváte, že jste o podobném činu uvažovala.“

„Uvažování není čin. Musíte mi věřit... nezabila jsem ji, i když by si to zasloužila. Nebudu vám nic skrývat.“

„Máte tedy alibi?“

„Od včerejška jsem až do teď doma. Neměla jsem na nic náladu. Ani na čtení. Copak nechápete? Najednou zjistíte, že muž měl milenku, navíc jí odkázal pěkný jmění?“

„No právě, důvod k odstranění nepohodlného člověka.“

„Jenom jsem ráno volala pár známým a dětem, ale nikam nevycházela. Vlastně nemám žádný svědky, že jsem tady tvrdla.“

Stále patřila k hlavním podezřelým. Nesměla se nikam hnout, dokud se nenajdou přímé důkazy. Přesná doba úmrtí nastala večer v den rozhodnutí o dědictví. Zjistilo se, že vraždila jedna z pistolí Karla Pusiny. Doma scházela a zbraň se nenašla.

A Marie neustále trvala na svém.

„Nezabila jsem ji. Nevím, jak se nabíjí pistole a netrefila bych se ani náhodou. Možná z velký blízkosti.“

Dali ji do ruky jednu pistoli a měla zamířit. Vypadala směšně. Ruka zbraň ani neudržela, třásla se a málem ani nenašla spoušť. Asi skutečně nevraždila. Rány padaly z dálky a muselo jít o profíka. Šlo o čisté rány. První do nohy snad vypadala jako zmýlená, ale patrně pro zmatení. Druhá šla přímo do srdce. Bezchybně.

Marii Pusinovou prozatím propustili a pátrali dál.

Za týden ji vyděsilo neuvěřitelné překvapení v podobě doporučeného dopisu. Zcela ji vykolejil – byl psaný Karlovou rukou.

Nejprve jí psaní vypadlo na zem, ale po chvilce přemlouvání se zavřenýma očima ho zvedla a otevřela.

Milá Marie,

Nyní ti spadlo jmění do klína, a tak si ho prosím užívej. Zajeď do lázní, do kosmetických salonů, k plastickým chirurgům, prostě tam, kam tě jen napadne. Vylepši se a chlapi se ti pohrnou k nohám. Ne, nevstal jsem z mrtvých, tento dopis píši ještě před smrtí. Zjistili mi rakovinu ve stadiu, kdy mi nic nepomůže. Namítla bys, že lékaři stále něco objevují a přežil bych, ale nechci se trápit. Nikdy jsem bolest nesnesl.

Tímto dopisem prohlašuji, že ty jsi ve vraždě Aleny Lisákové nevinná! Naplánoval jsem ji já. Zaplatil jednomu chlápkovi za vraždu. Přesně v den čtení závěti. On peníze dostane v den smrti Aleny. Neboj, vše je zařízeno tak, že se na nikoho nepřijde. Ani na chlápka, ani na toho, kdo doručí dopisy – jeden tobě a jeden vražedníkovi se zprávou, kde najde zbytek peněz za odvedenou práci.

Nejsem žádný nelida. Nedovedl jsem takhle dál žít. S vědomím, že trpím, i když mám vše, na co si člověk v životě dosáhne. Zabil jsem nejprve sebe a jelikož bych na onom světě nerad zůstal bez své lásky Aleny, nenechal jsem ji na tomto světě. My oba se tam v nebi setkáme. Projdeme světlem a opět budeme společně tančit, milovat se a bláznivě se bavit.

Promiň, sama víš, že naše láska dávno vyprchala. Alena se pro mne stala vším. Srdce toužilo jen po ní a nemohlo ji nechat jít.

Víš, že jsem vždy věřil na posmrtný život? Já a Alena budeme v žití pokračovat jinde.

Ustrojeni do samotného nebe.

Ty si ještě najdi své štěstí na zemi. Zasloužíš si ho!

S přátelským polibkem

Karel Pusina

Nejprve brečela a pak z ní opadávala tíha. Byla volná! Volná navěky! Ať si andělé dělají s těma dvěma v nebi co chtějí, ale hlavně, ať je neposílají zpátky na zem.

Stala se dědičkou veškerého jmění. Většinu darovala dětem. A sama si podle rady muže užívala – jedno patro – to s manželskou ložnicí, nechala celé předělat na obrovskou knihovnu. Nakoupila tisíce knih, pohodlná křesla, pololehátka i postel a zabydlela se mezi čtivem. Nyní ji už nikdo nevyruší! Nikdo!

Zabrala se do osudů svých hrdinů a k četbě milostných románů pojídala oříškové bonbóny.

Našla svůj dokonalý pozemský ráj...

KRÁDEŽ STÍŽNOSTÍ

Slavný JéJé, alias Jaroslav Jelen, nevešel ve známost žádným hrdinským činem ani hlavní rolí v nekonečném seriálu. Jednoduše otravoval život sousedům, náhodným kolemjdoucím a dobře posazeným úředníkům. Kam nedošel po svých, nedojel na kole či městskou hromadnou dopravou, tam psal dlouhé dopisy narvané stížnostmi od prvního do posledního řádku.

Samozřejmě si nejvíce potrpěl na vyřizování nekalých záležitostí z očí do očí. Nejraději na tom správném místě. Pokud se nedostal k nejvyššímu, způsobil dokonalé peklo na místě. A dotyční zaměstnanci si kvůli němu rvali z bezmocnosti vlasy nebo promáčeli kapesníky.

Nevyhýbal se ani ministerstvům všeho druhu. V nich si doslova liboval a svoje dopisy posílal zodpovědně doporučeně, protože se dozvěděl, že na každý doporučený list musí dostat odpověď, tudíž se nehodlal nechat ošidit.

Bývalý revizor autobusů (a kdysi podle všeho i tajný informátor vedoucí strany) si již od letmého pohledu zajišťoval respekt. Nosil nažehlené košile s kravatou, dlouhý plášť, klobouk a na tváři nemíval jiný výraz než podmračený, zahloubaný či nasupený.

Sám se nikdy neoženil.

Zůstával věrný jediné své zálibě - štosoval si doma do krabic haldy korespondence a vyjádření místních, okresních i krajských úřadů a příslušných orgánů.

Před deseti roky mu například kolem domku začaly jezdit kamiony.

„Porcelánové hrnky se mi otřásají, sklenky rozbíjejí! Copak jsem se nastěhoval do oblasti zemětřesení, abych věčně řešil popraskané zdi? Chci mít v důchodu od rámusu pokoj!“

Tahal se s kdekým, aby měl klid. Chodil na policii, na městský úřad a nepřestal, dokud neobdržel kloudnou odpověď. Nakonec kamiony přestaly jezdit, ale ne díky jeho nekonečným tahanicím. Kousek dál postavili daleko lepší silnici, a tím se vyřešil problém sám od sebe.

Nikdy neodpustil jedné úřednici, že se mu skoro vysmívala do očí. A tak se jí mstil častějšími návštěvami a budil dokonalou hrůzu.

„Áááá, to jste zase vy, pane Jelene. Tak co dneska nesete za černou kroniku?“

„Taková nepříjemná jste. Budu si na vás zase stěžovat!“

„Jen si stěžujte, chovám se k vám normálně.“

„A takové lidi tady zaměstnávají? Hrůza! Zavolám na vás televizi a uvidíte.“

„Zavolejte si koho chcete, dědku otravnej.“

Za otravného dědka jí strhli z platu pětistovku. Argumentoval tím, že úřednice musí vystupovat vždy usměvavě a ochotně. Ne se nechat ovlivňovat špatnými náladami zákazníků. Mnul si ruce, jak se mu vedlo. Měla to, nána jedna. Stačila výměna vedení a ta se k jeho neustálým výtkám k oné ženě postavila, jak se patří. Dokonce ji nejspíše přeřadili, protože ji tam za měsíc nenašel. Místo ní uvnitř seděl muž. S kravatou, navoněnou košilí, o hlavu vyšší než on. A tak si přestal troufat. Z naparfémovaných mužů měl vždy respekt. Převyšovali ho, protože on vůně nesnášel a přitom věděl, jak by si tím zvedl prestiž.

Dny plynuly normálně. Stěžoval si na hlasité hlasy z chodníku, jak soused nezavírá psy a ti celou noc běhají kolem domu a rafají. Stěžoval si na zpoždění autobusu, že se objednal k lékaři na desátou a vzali ho až ve dvanáct, na instalatéra, který mu vnutil novou nefunkční baterii za hříšné peníze, na nepříjemné prodavačky, nevychovanou mládež a uječené děti. Bojoval s maličkostmi, které jiný člověk přecházel bez povšimnutí nebo s malou, spíše neslyšnou nadávkou.

Tak jako jiný opatruje své sbírky pohlednic, plechovek či čajových sáčků, on si třídil a pročítal stížnosti a na ně došlé odpovědi.

***

Jednou se vrátil domů a užasl hned u branky – někdo nechal dveře od domu otevřené. On ne! Vždy zavíral. Klíč nalezl dosud v zámku. Určitě ho někdo špehoval a dozvěděl se, že si klíč nechává v hlíně květináče na okně. Nepřemýšlel ani na chvilku o tom, že by uvnitř stál kdosi se zbraní a ublížil mu. Chtěl se s nepozvaným vypořádat po svém. Nasadil dlouhý krok, zdvihl hlavu a vešel.

Zklamal se. Uvnitř nikoho nenašel.

Poházeli několik věcí kolem. Ty, které nechal u věšáku na chodbě. Zaběhl do kuchyně, kde si schovával pár tisíců korun. Nic nechybělo. Rozeběhl se do zadního pokoje, kde měl postel, odchlípl kousek dřeva v podlaze a vyndal truhličku – ani rodinné šperky nescházely.

Když se vracel do pokoje k televizi, napadlo ho se podívat do skříňky. Ukládal sem svou sbírku. Když ji otvíral, rozbušilo se mu srdce. A chvilku ani nedýchal – zlá předtucha se vyplnila! Krabice zmizely!

***

„Přišel jsem oznámit vloupačku! Krádež mojí cenné sbírky.“

„A tak se u nás posaďte, pane Jelene. Nedáte si kávu?“ nabídl komisař Josef Coufárek a ušklíbl se. Sice neměl důchodový věk, ale i ve čtyřiceti letech už leccos slyšel o tomhle podivínovi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smrt s příchutí nebe.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.