Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

MUDr. Martina Zvěřová, Ph.D.

Alzheimerova demence

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6733. publikaci

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín
Sazba a zlom Milan Vokál
Formát ePub Milan Vokál
Návrh a zpracování obálky Ondřej Mikulecký
Počet stran 144
Vydání 1. 2017

Vytiskla Tiskárna v Ráji, s.r.o., Pardubice

© Grada Publishing, a.s., 2017
Cover Photo © Depositphotos / lightsource

ISBN 978-80-271-9975-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-9974-7 (pdf)
ISBN 978-80-271-0561-8 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Zvěřová, Martina Alzheimerova demence / Martina Zvěřová. — Vydání 1. -
Praha: Grada, 2017. — 108 stran
ISBN 978-80-271-0561-8 (brožováno)

616.831 -003.8+61 Ó.892/.894 * 616-092 * 616-07 * 616-08 *
649 *159.9 *(048.8)

- Alzheimerova choroba
- patologická fyziologie
- diagnostika (lékařství”)
- terapie - domácí péče
- psychologické aspekty
- monografie

616 - Patologie. Klinická medicína [14]

Alzheimerova choroba –
obecná část

1.Úvod

Alzheimerova choroba (Alzheimer’s Disease – AD) je závažné progresivní a ireverzibilní neurodegenerativní onemocnění, které zasahuje do života celé pacientovy rodiny. Charakteristickým rysem nemoci je nenápadný plíživý začátek, kdy si prvních příznaků povšimne spíše okolí než samotný pacient.

Klinický obraz choroby je podmíněn kortikální degenerací, pro niž je typická porucha vštípivosti s výpadky paměti na nedávno proběhlé události. Na počátku onemocnění jsou obvyklé diskrétní změny afektivity typu anxiety, iritability, deprese a apatie. Postupně dochází i k postižení nekognitivních funkcí.

Patogeneze vzniku této nemoci není dosud uspokojivě objasněna, hlavním etiopatogenetickým činitelem je pravděpodobně atrofie mozku, doprovázená řadou chorobných změn. Předpokládá se, že stěžejním mechanismem, který vede k uvedeným dějům, je zejména tvorba a ukládání beta-amyloidu (AB).

Alzheimerova choroba je nejčastěji se vyskytující formou demence, s prevalencí 1 % populace je čtvrtou až pátou nejčastější příčinou smrti. Patří mezi infaustní onemocnění, včasnou léčbou však lze její průběh podstatně zpomalit, a zejména udržet pacienty v lehčích stadiích demence. Kauzální terapie v současnosti neexistuje. S postupem choroby se pacient stává plně závislým na péči druhých osob. Onemocnění vede ve svém důsledku k obrazu těžké intelektové deteriorace.

2.Historie Alzheimerovy choroby

Příznaky tohoto onemocnění poprvé popsal německý psychiatr a neuropatolog Alois Alzheimer v roce 1906. Narodil se 14. června 1864 v bavorském městečku Merkbreit, kde jeho otec působil jako notář. Alois Alzheimer studoval na univerzitách v Berlíně a Würzburgu a v roce 1887 získal lékařský titul. Po promoci pracoval v psychiatrické léčebně ve Frankfurtu nad Mohanem, kde se v místním sanatoriu pro „šílence a epileptiky“ seznámil s uznávaným neurologem Franzem Nisslem. Společně se pustili do experimentálního studia anatomie mozkové kůry a své hypotézy si ověřovali na pacientech domovského ústavu. Později Alzheimer uplatnil získané znalosti při definování změn v architektuře neuronů u Huntingtonovy choroby. Od roku 1902 pracoval u profesora Kraepelina v Heidelbergu, se kterým později působil na univerzitní psychiatrické klinice v Mnichově – v té době věhlasném pracovišti, kde se scházely kapacity německé psychiatrie. O „podivně těžkém případu onemocnění mozkové kůry u pacientky Auguste Deterové, která zemřela ve věku 55 let zcela dementní“ přednášel tehdy dvaačtyřicetiletý Alzheimer poprvé na lékařské konferenci v Tübingenu, jež se konala 3. listopadu 1906 (tiskem 1907). Při pitvě mozku zemřelé nalezl mnoho zvláštních plaků a vláken.

Kolegové však tehdy o jeho sdělení nejevili větší zájem a domnívali se, že jde spíš o kuriozitu. Alzheimer se nicméně prvním neúspěchem nedal odradit a následně provedl stovky pitev a makro- i mikroskopických analýz mozkových tkání. V roce 1910 byly na Kraepelinovu přímluvu Alzheimerem charakterizované změny mozkové tkáně pojmenovány po svém objeviteli. Alois Alzheimer zemřel 19. prosince 1915 ve slezské Vratislavi na selhání srdce, pohřben byl vedle své ženy na hřbitově ve Frankfurtu nad Mohanem v Německu.

Obr. 1 a 2 Alois Alzheimer, Auguste Deterová

Zdroj: http://www.google.cz/imgres?imgurl=http://www.biotechacademy.dkgdom&h=182&w.

Obr. 3 Pamětní deska na domě ve Vratislavi

Zdroj: Wikipedia.org.

Obr. 4 Hrob Aloise Alzheimera ve Frankfurtu nad Mohanem

Zdroj: http://en.wikipedia.org/wiki/Alois_Alzheimer#mediaviewer/File:Alzheimer-ffm001.jpg.

Ve stejném roce jako Alzheimer (1907) publikoval psychiatr a neuropatolog Oskar Fischer (1876–1942), který působil na pražské psychiatrické klinice a věnoval se výzkumům stejného onemocnění, obdobnou práci týkající se sedmi (některé zdroje uvádějí dvanáct) pacientů.

Oskar Fischer se narodil 12. dubna 1876 ve Slaném v německy hovořící židovské rodině. Po absolvování základní a střední školy v rodném městě studoval na lékařské fakultě ve Štrasburku a na Německé univerzitě v Praze, kterou úspěšně ukončil v roce 1900. Po promoci nastoupil Fischer na katedru patologie Německé univerzity v Praze. V roce 1902 přešel na psychiatrické oddělení téže univerzity (Pražská neuropatologická škola), v jehož čele stál (1886–1921) významný psychiatr a neurolog Arnold Pick. Oskar Fischer působil na tomto oddělení do roku 1919. Během první světové války byl jmenován přednostou oddělení psychiatrie a neurologie druhé vojenské nemocnice v Praze[1]. V této době byla mezi jeho pacienty celá řada vojáků, kteří v důsledku války, a zejména bojů na východní frontě trpěli duševními obtížemi. Pro své kritické postoje k léčebným metodám a sadistickému chování vůči pacientům svého nadřízeného vojenského lékaře plukovníka rakouské armády Halbhubera byl Fischer převelen do Pardubic (tzv. Halbhuberova aféra), kde pak pracoval až do konce první světové války. Halbhuber byl rakouský lékař, který se ve dvacátých letech minulého století těšil značné podpoře pražských německých nacionalistických kruhů. Nicméně následně byl vojenským soudem sesazen z místa a uznán duševně chorým. V Pardubicích se Fischer seznámil se svou budoucí ženou, dobrovolnou zdravotní sestrou u Červeného kříže. Měli spolu dvě děti, dvojčata Lottu a Heinze. Po válce se vrátil do Prahy, kde působil jako docent na německé psychiatrické klinice, a to do začátku roku 1939, kdy byl nacisty z fakulty jako žid vykázán. Ve dvacátých letech se Oskar Fischer, který výborně mluvil česky, angažoval v politice a kandidoval za Německou liberální stranu do pražského zastupitelstva. Za své smýšlení blízké názorům sociální demokracie byl napaden radikálními německými studenty s antisemitským smýšlením. Ve třicátých letech vedl se svým společníkem a bratrancem Leo Kosákem úspěšné psychiatrické sanatorium ve Veleslavíně. Mezi jeho pacienty patřila například i Charlotte Masaryková. V roce 1941 byl Oskar Fischer zatčen gestapem a uvězněn v Malé pevnosti v Terezíně. Zemřel zde 28. února 1942 ve věku 65 let údajně na infarkt.[2]

Obr. 5 Oskar Fischer

Zdroj: http://en.wikipedia.org/wiki/Oskar_Fischer.

Fischerův objev upadl v zapomnění zřejmě i v důsledku nacionalistického napětí před druhou světovou válkou a antisemitismu; nemalou roli jistě sehrála i konkurence mezi neuropatology v Praze a Mnichově. Zapomenuté Fischerovy studie objevil až Michel Goedert z Laboratoře molekulární biologie Univerzity v Cambridgi v archivu Univerzity Karlovy v Praze a informoval o nich v odborném zahraničním tisku v roce 2009 (Goedert, 2009).

1
Jedná se o druhou pobočku Posádkové nemocnice v Praze na Karlově náměstí, která byla zřízena na Smíchově.

2
Goedert M. Oskar Fischer and the study of dementia. Brain, 2009.

3.Epidemiologie Alzheimerovy choroby (AD)

Alzheimerova choroba je s prevalencí 1 % populace nejčastější ze všech demencí a čtvrtou až pátou nejčastější příčinou smrti. V čisté formě jde asi o 50–75 % všech demencí, smíšené formy představují 10–20 % všech demencí. Mezi další nejčastější degenerativní demence (necelých 5 %) patří demence s Lewyho tělísky (LBD) a skupina frontotemporálních demencí (FTD) – asi 5–10 % (WHO, 2016). Řada pacientů s AD, LBD a FTD má současně přítomnu i vaskulární složku, mluvíme pak o demencích smíšených. Vaskulární demence ve své čisté formě tvoří 20–30 % všech demencí (WHO, 2016). Zbývajících 10 % tvoří ostatní příčiny demencí. Velmi vzácně se objevují demence dětského věku (např. demence degenerativního a demyelinizačního původu – Friedreichova ataxie, degenerace bazálních ganglií s demencí, cerebroretinální degenerace, Hellerova infantilní demence a další). Incidence AD stoupá exponenciálně s věkem, mezi 65 a 74 lety je 3 %, mezi 75 a 84 lety je již 19 % a po 85. roce věku dosahuje 47 % (Kumar, 2007). Mnoho případů onemocnění zůstává nediagnostikováno a neléčeno. Proto je Alzheimerova choroba také někdy označována jako tichá epidemie. Ve světě trpí nějakým typem demence více než 47,5 milionu lidí, z toho více než polovina (58 %) žije v nízko- a středněpříjmových zemích. Studie WHO z roku 2016 předpokládá, že se počet nemocných demencí v roce 2050 ztrojnásobí na cca 135,5 milionu, z nichž cca 68 % bude žít v nízko- a středněpříjmových zemích (WHO, 2016). Jen v Evropě se počet nemocných pravděpodobně zdvojnásobí ze současných 10 na 19 milionů, přičemž 15 milionů jich bude žít v dnešní Evropské unii. Každoročně přibývá celosvětově 7,7 milionu nových případů tohoto onemocnění, odhadem každé 4 sekundy přibude jeden člověk s demencí. Z tohoto počtu připadá přibližně 3,6 milionu (46 %) na Asii, 2,3 milionu (31 %) na Evropu, 1,2 milionu (16 %) na Severní a Jižní Ameriku a 0,5 milionu (7 %) na Afriku (ÚZIS, 2012).

Demence a poruchy kognitivních funkcí patří celosvětově mezi hlavní faktory, které vedou u seniorů k invaliditě a závislosti na okolí. Ve věkové kategorii nad 60 let trpí nyní demencí asi každý 5.–8. člověk (WHO, 2016). Z dostupných srovnávacích studií Světové zdravotnické organizace vyplývá, že ve střední Evropě je zastoupení lidí s demencí přibližně stejné jako v průměru jinde ve světě. Demencí trpí necelá 2 % Evropanů (1,55 %). Česká republika je s 1,36 % mírně pod unijním průměrem. Rozdíly v EU jsou přitom poměrně velké, nejvíce zatížená Itálie má dvojnásobnou prevalenci demence než Kypr. Společensky a hospodářsky vyspělejší země vykazují relativně vyšší zastoupení této nemoci.

3.1 Situace v České republice

V České republice žije dnes s některou formou demence kolem 150 000 lidí (odhad zahraničních prevalenčních studií). Z tohoto počtu jsou přitom více než dvě třetiny ženského pohlaví. Ve všech věkových skupinách je odhadováno asi 45 500 mužů trpících demencí a cca 97 700 žen. Ve věkové skupině 80–85 let je jejím projevem postiženo více než 10 % populace. Předpokládá se, že v roce 2050 bude v České republice cca 383 000 obyvatel nemocných demencí (Mátl, 2014). Při pohledu na historický vývoj výskytu demence v České republice je patrné, že jak v absolutním, tak relativním vyjádření počet lidí trpících demencí neustále narůstá. V šedesátých letech žilo v České republice odhadem 49 000 – 55 000 lidí trpících demencí (odhadované počty se liší v závislosti na použitých prevalenčních studiích), v roce 1989 to bylo přibližně 73 000 – 81 000 lidí, v roce 2000 asi 89 000 – 98 000 (Mátl, 2014).

Péče o takto nemocné klade nemalé nároky na veřejné i soukromé rozpočty. Celosvětové náklady na řešení problémů spojených s demencí (pokud bereme v úvahu i péči, kterou nemocným zajišťují rodinní příslušníci) byly v roce 2010 odhadnuty na 604 miliard USD ročně. To odpovídá cca 1 % celosvětového HDP (cca 40 miliard Kč) nebo cca 0,6 % HDP, jestliže počítáme pouze přímé náklady (WHO, 2016). Výdaje, které dnes vyspělejší státy vynakládají na problematiku demence, tvoří náklady na neformální péči (45 %) a na profesionální sociální péči (40 %). Náklady na lékařskou péči jsou odhadovány zhruba ve výši 21 000 EUR za rok (15 %) (Mátl, 2014). Je vysoce pravděpodobné, že pokud rychle nedojde k optimalizaci a zefektivnění léčby, ekonomické náklady na toto onemocnění vyletí strmě vzhůru, a to zejména v nízko- a středněpříjmových zemích (WHO, 2016). Podle populačních projekcí by měl celosvětově počet osob ve věku 60 a více let dosáhnout do roku 2050 dvou miliard a tvořit přibližně 22 % světové populace. Odhaduje se, že čtyři pětiny těchto osob budou žít v Asii, Africe a Latinské Americe. K rychlému nárůstu počtu seniorů dojde pravděpodobně v Indii, Číně a Latinské Americe. Více než 58 % všech osob s demencí žije v nízko- a středněpříjmových zemích (WHO, 2016), přičemž tento podíl by se měl do roku 2030 zvýšit na 63,4 % a do roku 2050 pak na 68 %. Předpokládaný nárůst podílu seniorů v obyvatelstvu je v těchto zemích založen zejména na odlišném tempu populačního růstu a demografickém stárnutí populace v jednotlivých částech světa. Finanční dopady poskytování péče současně přivádí miliony domácností na celém světě pod hranici chudoby (Úzis, 2012). V nízkopříjmových zemích jsou přímé náklady na sociální péči nízké a v celkových nákladech převažují výdaje spojené s neformální péčí (tj. neplacenou péčí poskytovanou zejm. rodinou). Přímé náklady na lékařskou péči tvoří v globálním měřítku jen 16 % celkových nákladů na toto onemocnění.

Podle demografických odhadů ovlivňují v České republice lidé s demencí osudy dalších 250 000 lidí, kterým starost a péče o nemocné příbuzné snižuje kvalitu života. Do budoucna se v důsledku globálního stárnutí populace velmi pravděpodobně změní i poměr mezi nemocnými s demencí a práceschopnými lidmi. Zatímco dnes připadají v České republice na 100 práceschopných obyvatel ve věku 15–64 let 3 nemocní, v roce 2050 už by jich mohlo být 5–6. Demence je jednou z hlavních příčin disability ve vyšším věku a odpovídá za 11,9 % let života prožitých s disabilitou v důsledku chronického onemocnění. Podle britské zprávy Dementia UK 2012 demence odpovídá celkově za asi 10 % úmrtí mužů a 15 % úmrtí žen ve věku 65 a více let, demence 2,5× zvyšuje riziko úmrtí a většina těchto úmrtí přitom nastává ve věku 80–95 let.

Graf 1 Prevalence demence u osob starších 60 let ve světových regionech v roce 2010, mezinárodní srovnání

Zdroj: WHO a Alzheimer’s Disease International (2012). Dementia: a Public Health Priority. Graf: Autorský kolektiv: Ondřej Mátl, Iva Holmerová, Martina Mátlová, Česká alzheimerovská společnost, o. p. s., 2014.

Graf 2 Prevalence demence ve státech EU v roce 2013. Evropské srovnání

Zdroj: Alzheimer Europe (2013). Dementia in Europe Yearbook 2013: National Policies Covering the Care and Support of People with Dementia and their Carers. Graf: Autorský kolektiv: Ondřej Mátl, Iva Holmerová, Martina Mátlová, Česká alzheimerovská společnost, o. p. s, 2014.

Graf 3 a 4 Prevalence demence dle věkových skupin a pohlaví v ČR

Zdroj: Alzheimer Europe (2013). Dementia in Europe Yearbook 2013: National Policies Covering the Care and Support of People with Dementia and their Carers. Graf: Autorský kolektiv: Ondřej Mátl, Iva Holmerová, Martina Mátlová, Česká alzheimerovská společnost, o. p. s., 2014.

Graf 5 a 6 Vývoj prevalence demence a počtu lidí s demencí v ČR

Zdroj: Alzheimer Europe (2013). Dementia in Europe Yearbook 2013: National Policies Covering the Care and Support of People with Dementia and their Carers. Graf: Autorský kolektiv: Ondřej Mátl, Iva Holmerová, Martina Mátlová, Česká alzheimerovská společnost, o. p. s, 2014.

3.2 Rizikové faktory vzniku AD

Nejvýznamnějším a neovlivnitelným rizikovým faktorem Alzheimerovy choroby je věk. Druhým nejdůležitějším rizikovým faktorem je přítomnost apolipoproteinu E4 (epsilon-4 – ApoE4). U lidí bez alel pro ApoE4 je riziko vzniku AD během života asi 9 %, u heterozygotů 29 %, u homozygotů je to už 83 % (Goetz, 2007). Dalšími rizikovými faktory pro vznik AD je její výskyt v rodině nebo výskyt Downova syndromu v rodině. Klinický obraz demence se rozvine u 40–75 % osob s Downovým syndromem starších 60 let. Podstatou Downova syndromu je trizomie chromozomu 21 a chromozom 21 je i místem, kde se nachází gen pro tvorbu apolipoproteinu. Produkuje se tak větší množství β-amyloidu a tvoří se více plaků (Goetz, 2007). Mezi další rizikové faktory patří ženské pohlaví a nízký stupeň dosaženého vzdělání v mládí (Nevšímalová a kol., 2002).

Dalšími známými rizikovými faktory, které jsou částečně ovlivnitelné, patří metabolický syndrom ve středním a pozdním věku (obezita, hypertenze, diabetes, zvýšená hladina cholesterolu), dále kouření, nadměrná konzumace alkoholu a opakované úrazy hlavy v anamnéze (Alzheimer’s Association, 2014). Mezi možné rizikové faktory onemocnění demencí patří podle posledních, zatím nepotvrzených výzkumů i tzv. perinatální faktory (porodní váha, nitroděložní vývoj fétu, počet sourozenců a pořadí narození) a také faktory, které ovlivňují růst a vývoj mozku v raném dětství. Výsledky probíhajících studií naznačují, že ti jedinci, kteří mají větší lebku (index rozvoje mozku) a delší nohy (index nutrice v raném dětství) mají v pozdním věku nižší prevalenci demence. Smrt rodičů v dětství je rovněž spjata s vyšším rizikem výskytu AD a demence.

4.Syndrom demence

Demence řadíme mezi organické duševní nemoci, které vznikají na základě makroskopického či mikroskopického postižení mozku. Podstatou demencí je úpadek kognitivních, poznávacích funkcí (paměť, vnímání, fatické funkce, inteligence aj.) včetně exekutivních a výkonných funkcí (motivace, schopnost naplánování, provedení a zpětného zhodnocení smysluplné činnosti) od původní kapacity. Porušeny jsou různou měrou soudnost a schopnost logického uvažování a chápání (Raboch, 2012). Přestože demence mívají obvykle plynulý (progredientní) průběh, známe i formy s výrazně fluktuujícím průběhem v krátkých časových intervalech.

Rámeček 1 Organické psychické poruchy

●poruchy kognitivních funkcí, lehčí než demence

●demence

●deliria

●organické psychotické poruchy (organická porucha s bludy, halucinóza, katatonní porucha)

●organické poruchy nálad (organická afektivní porucha, organická úzkostná porucha)

●organické poruchy osobnosti

●ohraničené amnestické syndromy

●ostatní organické psychické poruchy

Úpadek těchto schopností musí být tak velký, že se již projevuje v běžném životě jedince a podstatně omezuje jeho funkční schopnosti. S postupem onemocnění dochází i k postižení nekognitivních funkcí, kdy hovoříme o tzv. behaviorálních a psychologických příznacích demence. Jedná se zejména o poruchy emotivity, chování, poruchy cyklu spánek–bdění, aktivity denního života a ztrátu soběstačnosti (Raboch, 2012).

Demence zahrnují komplexní postižení psychických funkcí a aktivit, nejde tedy jen o pouhé postižení paměti. Občas se hovoří o tzv. ABC demenci: A – Activities of daily living, B – behaviour, C – cognition (Jirák, 2013).

Rámeček 2 Diagnostika syndromu demence – základní příznaky

Musí být přítomny minimálně dvě z těchto poruch:

●paměti

●intelektu

●orientace

●soudnosti a abstraktního myšlení

●chápání

●korových funkcí typu apraxií, afázií apod.

●pozornosti a motivace

●chování

●emotivity

●osobnosti (degradace)

Zároveň musí být vždy splněny následující podmínky:

●kvalitativní porucha vědomí není přítomna (přechodný výskyt delirií je pouze doprovodným příznakem, porucha vědomí však nesmí být primární);

●porucha není zapříčiněna depresí (ta se může vyskytovat jen jako doprovodný příznak);

●úbytek kognitivních funkcí je natolik závažný, že interferuje s pracovními a/nebo sociálními funkcemi;

●je porušena schopnost abstraktního myšlení a/nebo je porušena soudnost a/nebo jsou přítomny poruchy vyšších korových funkcí;

●je prokázán organický etiologický faktor nebo ho při jeho chybění musíme důvodně předpokládat.

Onemocnění vede ve svém důsledku k obrazu těžké intelektové deteriorace. Pro stanovení spolehlivé klinické diagnózy je podle Mezinárodní klasifikace nemocí ICD-10 nezbytné, aby výše popsané příznaky demence trvaly po dobu alespoň 6 měsíců, tak aby nedošlo k záměně za nepravé demence, které se mohou objevit především v důsledku deprese. V současnosti nám některé diagnostické metody (např. CT, MRI, SPECT aj.) umožňují časné potvrzení diagnózy demence, a tím dovolují rychlejší zahájení terapie.

Okruhy poruch při demenci:

●prvotně jsou postiženy kognitivní funkce, u některých (především subkortikálních demencí) jde o primární postižení exekutivních funkcí;

●v dalších stadiích jsou postiženy nekognitivní funkce, objevují se behaviorální a psychologické příznaky demence a poruchy aktivit denního života – schopnost vykonávat běžné životní aktivity v různých fázích demence je snížena v různém rozsahu, až postupně zcela zaniká, často vede k institucionalizaci pacientů;

● rozpad (dezintegrace) osobnosti – v pokročilých fázích onemocnění, je zcela přerušena kontinuita vývoje osobnosti, která je těžce degradovaná, vymizely předchozí zájmy a citové vztahy, myšlení je roztříštěné a emotivita vyhaslá (Raboch, 2012);

●druhotně jsou přítomny poruchy u pečovatelů, kteří se starají o dementní pacienty.

Ve většině případů patří demence dosud mezi ireverzibilní onemocnění a některá z nich představují nepochybně primární příčinu smrti (např. Alzheimerova choroba) nebo se významně podílejí na mortalitě. Do budoucna lze však doufat, že s rozvíjejícími se vědomostmi v neurobiologii, farmakologii, genetice a dalších oborech procento léčitelných demencí poroste.

5.Rozdělení demencí

Demence rozdělujeme podle etiologie, lokalizace a kurability.

Rámeček 3 Rozdělení demencí

● Podle etiologie:

■demence neurodegenerativního původu – atroficko-degenerativní demence (Alzheimerova demence, parkinsonská demence aj.)

■demence sekundární (symptomatické):

–vaskulární

–metabolicky podmíněné

–infekčního původu

–prionového původu

–další

● Podle lokalizace:

■kortikální

■subkortikální

■kortikosubkortikální

● Podle kurability:

■léčitelné – reverzibilní

■neléčitelné – ireverzibilní

5.1 Rozdělení demencí podle etiologie

Etiologicky dělíme (nepřesně) demence do dvou základních skupin:

●Skupina primárně neurodegenerativních chorob, kde je hlavním etiopatogenetickým činitelem atrofie mozku. Jde o atrofii převážně selektivní, doprovázenou řadou dalších patogenetických změn. Mezi ně patří zejména degenerace proteinů a/nebo tvorba a ukládání patologických proteinů: beta-amyloidu (Alzheimerova choroba, demence s Lewyho tělísky), tau-proteinu (frontotemporální demence, Alzheimerova choroba, demence s Lewyho tělísky), alfa-synukleinu (demence u Parkinsonovy choroby, demence typu Parkinson+, demence s Lewyho tělísky) a huntingtinu (Huntingtonova chorea). Svou roli hraje i celá řada dalších mechanismů, jako jsou porucha tvorby a vazby nervových růstových faktorů, poruchy mitochondriálního metabolismu, nadměrné uvolnění volných kyslíkových radikálů, projevy sterilního zánětu a další. Výše jmenovaní etiopatogenetičtí činitelé jsou mezi sebou navzájem provázaní a vzájemně se podmiňují. K velmi důležitým faktorům patří porucha centrální neurotransmise, kdy dochází k postižení zejména centrálního acetylcholinergního systému (AD, demence s Lewyho tělísky) a glutamátergního systému (AD a další demence).

Rámeček 4 Demence primární, neurodegenerativního původu (atroficko-degenerativní)

●beta-amyloidové demence (Alzheimerova choroba, demence s Lewyho tělísky)

●tau-proteinové demence (frontotemporální demence, Alzheimerova choroba, demence s Lewyho tělísky)

●alfa-synukleinové demence (demence u Parkinsonovy choroby, demence typu Parkinson+, demence s Lewyho tělísky)

●Huntingtonova demence (Huntingtonova chorea)

●demence vznikající na podkladě a typu spolupůsobení:

■poruchy tvorby a vazby nervových růstových faktorů

■poruchy mitochondriálního metabolismu

■nadměrného uvolnění volných kyslíkových radikálů

■projevů sterilního zánětu

■poruchy centrální neurotransmise

●Skupina sekundárních (symptomatických) demencí vzniká na podkladě různých systémových onemocnění, traumat, intoxikací a může být způsobena i dalšími chorobnými procesy postihujícími mozek. Sekundární demence můžeme dále dělit na demence ischemicko-vaskulární, u kterých jsou hlavními činiteli vzniku demence mozkové infarkty (nejčastěji jde o vícečetné malé mozkové infarkty, které snižují celkové množství mozkové tkáně), a na další sekundární demence, jako jsou infekční, prionové, metabolické a jiné (Raboch, 2012). Oba mechanismy vzniku demencí se nepochybně prolínají (Jirák, 2013).

Rámeček 5 Demence sekundární (symptomatické)

●vaskulární – hlavními činiteli vzniku demence jsou mozkové infarkty

●metabolicky podmíněné (např. Wilsonova nemoc)

●infekčního původu (např. progresivní paralýza, lymská borelióza, AIDS)

●prionového původu

●na podkladě různých systémových onemocnění (kolagenózy aj.)

●posttraumatické

●způsobené intoxikací: alkoholové, farmakogenně navozené, způsobené otravou CO (oxidem uhelnatým), po intoxikacích průmyslovými škodlivinami, při užívání drog – zpravidla reverzibilní

●působením chorobných procesů postihujících mozek (tumory, paraneoplastické procesy, normotenzní hydrocefalus, hypovitaminózy – např. pelagra, endokrinopatie aj.)

5.2 Rozdělení demencí podle lokalizace

Podle převažující lokalizace postižení dělíme demence na kortikální, subkortikální a kortikosubkortikální. U kortikálních demencí dochází k postižení zejména mozkové kůry. Hlavními příznaky jsou tak poruchy zapamatování si nových informací (explicitní – exekutivní a sémantická paměť), afázie, agnózie, apraxie, poruchy orientace v prostoru a čase a další. Ke kortikálním demencím řadíme především Alzheimerovu chorobu, dále převážně kortikální formy demencí s Lewyho tělísky, frontotemporální lobární demence aj. Korové postižení je buď ohraničené – lobární (např. frontotemporální demence), nebo difuzní (Alzheimerova demence, i když dominuje postižení parietálních a temporálních laloků). U subkortikálních demencí je postižena převážně bílá hmota, thalamus a bazální ganglia. Tyto demence se typicky projevují poruchou výkonných (exekutivních) funkcí (hovoříme o tzv. dysexekutivním syndromu). To znamená, že je výraznou měrou porušena motivace, schopnost rozhodování se, plánování, vázne schopnost rozdělit si určitou činnost na dílčí úkoly a následně je vykonat správně za sebou. Lidé postižení touto formou demence nejsou schopni zpětného zhodnocení provedené činnosti, a mohou se tak na první pohled jevit jako neobratní nešikové. Charakteristickým znakem je nápadně zpomalené psychomotorické tempo, perseverativní projevy, narušené rozhodování, pomalé tempo myšlení a váznoucí výbavnost ze zásobní paměti. Nezřídka u těchto pacientů vídáme přidruženou depresivní symptomatiku, disinhibované chování a v důsledku postižení bazálních ganglií také extrapyramidové syndromy. Mezi čisté subkortikální demence patří především demence u Parkinsonovy choroby, demence u Huntingtonovy choroby a vaskulární Binswangerova nemoc. Řada demencí postihuje jak korovou, tak subkortikální složku, řadíme sem Alzheimerovu nemoc s vaskulární složkou, kortikosubkortikální vaskulární demenci, některé demence s Lewyho tělísky a další.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Alzheimerova demence.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.