Markus Heitz v nakladatelství FANTOM Print

Trpaslíci

Trpaslíci

Válka trpaslíků

Pomsta trpaslíků

Osud trpaslíků

Triumf trpaslíků

Legendy alfů

Spravedlivý hněv

Spalující nenávist

Temné stezky

Zuřící bouře

Ulldart – Doba temnoty

Stíny nad Ulldartem

Řád vysokých mečů

Znamení temného boha

Před zraky Tzulana

Panovníkova magie

Prameny zla

Jidáš

Děti Jidášovy

Syn Jidášův

Dcery Jidášovy

Ritus

Sanctum

Krvavé brány

Oneiros

Exkarnace

Válka Starých duší

Umírání duší *

* Připravujeme

Copyright © 2014 Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG,

Munich, Germany

The book has been negotiated through AVA international GmbH, Germany

(www.ava-international.de).

Translation © Svatava Kretková

Cover © Dorothea Bylica

ISBN 978-80-7398-943-9 (ePub)

ISBN 978-80-7398-944-6 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.mahet.de

Obsah

PROLOG

KAPITOLA I

KAPITOLA II

KAPITOLA III

KAPITOLA IV

KAPITOLA V

KAPITOLA VI

KAPITOLA VII

KAPITOLA VIII

KAPITOLA IX

KAPITOLA X

KAPITOLA XI

KAPITOLA XII

KAPITOLA XIII

KAPITOLA XIV

KAPITOLA XV

KAPITOLA XVI

KAPITOLA XVII

KAPITOLA XVIII

KAPITOLA XIX

KAPITOLA XX

KAPITOLA XXI

EPILOG

GLOSÁŘ

PODĚKOVÁNÍ

Nejmocnější na světě je to, co není možno vidět,

slyšet ani ohmatat.

Lao-c´ (6. st. př. Kr.)

PROLOG

Německo, Sasko, Lipsko

„Co dělá, Henri?“

Artjom si přitáhl pevněji pás, aby mu kevlarová vesta lépe přiléhala k tělu. V pravici svíral H&K MP5K s nasazeným tlumičem, jehož popruh si teď přehodil přes prsa. V tuto chvíli nemohl věnovat pozornost čtyřem tabletům, které poblikávaly v sanitce a přinášely obrázky z bytu ženy, kterou sledovali; tvář mu stejně jako ostatním třem mužům a dvěma ženám kryla maska s otvorem pro ústa.

„Přesně to, co má,“ opáčil Henri a přepínal mezi ostrými záběry sem a tam; na malých, plochých monitorech s vysokým rozlišením se střídaly výjevy z jednotlivých místností. „Už je v koupelně. Vypadá to dobře.“

„Fajn. Kontrola.“ Artjomův rozkaz způsobil, že dva muži a jedna z žen naposledy zkontrolovali své zbraně i usazení náhlavní soupravy. „Doktorko?“

Druhá žena nahlédla do batohu s lékařskou záchranářskou výbavou a kývla na svého asistenta.

„Máme všechno,“ potvrdil muž, zavřel oba velké kovové kufry a hodil si jejich popruhy na ramena.

Artjom přejel pohledem po přítomných a všiml si v jejich očích napětí.

Máme všechno znamenalo injekce, infuzní sety, defibrilátor, krevní konzervy, celou lékárnu, s jejíž pomocí bylo možno znovu uvést do chodu krevní oběh, a různé ilegální látky, které dokázaly přimět k činnosti v podstatě každý orgán v těle.

Dnešní noc pro ně bude představovat zatěžkávací zkoušku a nejmenší chyba by mohla zhatit nejen měsíce příprav. Nejfatálnějším následkem by byl konec jejich paní, jejich hery. Definitivní.

„Ukaž mi ji.“ Artjom se chtěl podívat, co sledovaná žena ve svém městském bytě právě provádí.

Henri přepnul záběr a přiblížil ho.

Byla hezká, pětatřicátnice s dlouhými mahagonovými loknami a od přírody vysoko posazenými lícními kostmi, které zdůrazňovaly rysy její tváře.

Podle podkladů si nechala po porodu dvou dětí upravit prsa, také nos kdysi mívala křivý. Zbytek těla držela v šachu pomocí sportu a zdravé stravy, což se jí podle záběrů výborně dařilo.

Vlasy měla rozpuštěné a právě si do velké vany napouštěla vodu. Všude kolem hořely nesčetné svíčky a vytvářely v prakticky, ale vkusně zařízené místnosti poklidnou atmosféru.

Svlékla si župan a předvedla divákům tělo bez poskvrnky. Ani příliš hubené, ani příliš tlusté, souměrné a pevné. Přesto Artjoma pohled na ni sebeméně nevzrušil. Byl profesionál, stejně jako zbytek jeho oddílu v sanitce.

Tmavovláska zkusila vodu a dolila do velké baňaté sklenice, stojící na komodě vedle dveří, další hlt vína. Její pohyby působily těžkopádně, jako by měla každým okamžikem usnout. Přesto vypila alkohol jedním douškem a nejistě vklouzla do vany.

„Připravte se,“ rozkázal Artjom svému týmu. Vsunul si do úst žvýkačku, aby ji vzápětí začal tiše zpracovávat zuby, pak nervózně zabubnoval prsty na popruh zbraně.

Žena ulehla do vody, která jí beze zbytku zakryla hruď i spodní část těla, a zavřela oči.

Henri zvětšil záběr a napjatě zamumlal něco nesrozumitelného.

Všichni spatřili, jak z ženina levého očního koutku velmi pomalu skanula slza, pravá paže s prázdnou skleničkou sklouzla přes okraj.

V této poloze tmavovláska strnula.

Vteřiny plynuly a měnily se v minuty; elektronický senzor vany zaznamenal nebezpečí, hrozící od tekoucí vody, a automaticky vypnul přívod.

V koupelně panovalo naprosté ticho. Stejně jako ve voze.

Žena se nepohnula, jen její hruď se zvedala a klesala a vytvářela drobné vlnky.

„No tak, holka,“ zamumlala lékařka, aby prolomila ticho.

„Do prdele, ona nám usne,“ zaklel Henri a ještě víc přiblížil ženinu uvolněnou tvář. „Ne, ne, ty pitomá couro! Zůstaň vzhůru! ZŮSTAŇ VZHŮRU! Fuck!“

Artjom popadl mobil s předplacenou kartou a vytočil číslo. V bytě začal vyzvánět telefon.

Slyšeli jeho drnčení skrz reproduktory a viděli, jak sebou žena trhla. Přitom rozbila v prstech tenkostěnnou nádobu, z řezné rány na ruce vytryskla krev.

A tekla.

A tekla…

Tmavovláska si s povzdechem přitiskla zbytky stopky s ostrými hranami k podpaždí a prořízla nádherně čistou pokožku, pak s tichým sténáním přejela sklenicí až k zápěstí.

Ze zející rány se okamžitě vyvalila životodárná tekutina.

„Všechno v pořádku. Jsme zpátky ve hře.“ Henri se spokojeně zadíval na druhý monitor, který po kliknutí zobrazil okolí vozidla. Mezi zaparkovanými auty místních obyvatel se nic nepohnulo. „Není tu nikdo, kdo by nám mohl způsobit problémy.“

Voda v lázni se zbarvila do růžova, temně rudá krev stékala po vnějším plášti vany a odkapávala na bílé kachličky.

Žena přiložila dlouhou stopku i ke druhé paži a se slzami v očích si také na ní otevřela žílu, i když nejistými pohyby.

„Vystupovat, panstvo,“ zavelel Artjom.

Henri bez komentáře popadl jeden z tabletů a zaujal místo v čele, otevřel dveře na zádi a vyskočil ze sanitky, která se navenek nijak nelišila od běžného záchranářského vozidla.

Osádka ovšem ano.

Muži a ženy, celí v bílém, obrnění, maskovaní a těžce vyzbrojení, se rozběhli studenou lednovou nocí po Čajkovského ulici ke vchodu nájemního domu s apartmány; asistent lékařky vlekl hliníková nosítka. Každý z nich přesně znal situaci; věděli, co mají dělat.

Tým potřeboval k překonání zámku vstupních dveří jen pár vteřin. Kód a umělý otisk prstu, natažený na špachtli s tenkou vrstvou gelu, měli k dispozici už dávno.

Tiše a takřka nehlučně prošli maličkou vstupní halou, vystoupali po schodech a vkročili do nevelké chodby, zbraně stále v pohotovosti a připraveni s maximální rychlostí a tvrdostí zareagovat na možné vyrušení.

Před apartmánem zůstal oddíl stát.

Artjom a Henri se zadívali na kontrolní záběr na displeji tabletu, který zachycoval výlučně koupelnu.

Žena držela pořezané paže pod vodou, aby zabránila ranám v zacelení, a navzdory slzám vypadala, jako by se jí ulevilo. Viditelně ztrácela síly a sklouzávala ve vaně dolů, až jí brada sahala k bledě růžové hladině.

„Teď?“ Henri znovu zaostřil na její tvář.

Artjom vytáhl klíč a pomalu ho vsunul do zámku, aby to zevnitř nebylo slyšet. „Ještě ne.“ Ujal se tabletu a velmi pozorně se na něj podíval.

Žena sebou ještě naposledy trhla, když jí vlnky zalily ústa. V místě, kam sahala zbarvená voda, se jí na tváři objevila načervenalá linka. S přidušeným zanaříkáním a umdlévajícím pláčem sklouzla ještě níž, až na hladině zůstalo plavat posledních pár kadeří.

„To bude tak tak,“ varovala je lékařka.

„Ještě ne.“ Artjom pozoroval vzduchové bubliny, stoupající k povrchu.

Byla jich spousta.

„Kroky na schodišti,“ varoval je zadní voj ve sluchátkách.

Bublin ubylo. Nakonec zůstala hladina klidná.

„Teď!“ zavelel Artjom, otevřel dveře a ustoupil dozadu. Od této chvíle je měl jistit.

Skupina se vřítila do luxusního bytu, aniž by věnovala pozornost pečlivě sladěnému zařízení. Se zbraněmi na ramenou postupovala ke koupelně.

Dva muži vylovili ženu z vany a asistent připravil nosítka, na která ženu vzápětí položili. Čtyři ručníky z komody posloužily k zachycení vody a krve, stékající z pokožky.

Lékařka se pokusila zachytit puls a tlukot srdce. „Obojí pryč,“ konstatovala spokojeně. „Je mrtvá.“

„Skvělé.“ Artjom se zadíval na mrtvolu. „Počkáme.“

Oddíl se zastavil, jedna část jistila, ostatní zůstávali v pohotovosti.

„Zástava nastala přede dvěma minutami,“ oznámila lékařka napjatě. „To by mělo stačit.“

„Ještě počkáme.“ Artjom se podíval na hodinky.

Nikdo nic nenamítal.

Ručička se vteřinu po vteřině sunula vpřed, až odpočítala konec třetí minuty.

„A… teď!“

Lékařka obrovskou rychlostí nejprve uzavřela zející rány, zatímco její asistent začal do takřka vyprázdněného těla vpravovat krevní transfúzi. Druhá maskovaná postava se střídavě ujímala srdeční masáže a dýchací masky.

Pak lékařka připravila defibrilátor a stříkla do krevního řečiště různé přípravky a adrenalin. Asistent napojil pacientku na přenosný přístroj zaznamenávající její životní funkce. Na hruď umístil kontaktní podložky pro případ, že by bylo potřeba uštědřit srdci šok.

Artjom stál na prahu koupelny a střídavě pozoroval své lidi a zavřené vstupní dveře apartmánu. Prozatím všechno probíhalo nerušeně.

Tým pokračoval v umělém dýchání i srdeční masáži, aby se čerstvě dodaná krev okysličila a proudila žilami.

Lékařka vpravila do žilní kanyly další adrenalin a v místě srdce prudce udeřila ženu do hrudního koše.

Z monitorovacího přístroje se ozvalo krátké písknutí, které okamžitě přešlo do horečnatého tónu.

„Komorová fibrilace.“ Lékařka přiložila elektrody potřené gelem. „Odstupte,“ nařídila a vypálila salvu.

Tiché pískání srdečního monitoru jim prozradilo, že první elektrický šok nestačil, aby orgán začal normálně bít.

Defibrilátor bzučel a za pár vteřin se znovu nabil.

„Odstupte,“ zvolala doktorka znovu.

Zapraskal výboj a hvízdání monitorovacího přístroje se změnilo v rytmické pípání.

Artjom symbolicky tleskl do dlaní. „Výborně. Dobrá práce. Stabilizování, ošetření ran a tak dále proběhne v sanitce.“ Zvedl MP5K a zahájil ústup.

Rychlým stiskem tlačítka na náhlavní soupravě otevřel kanál k čekajícímu druhému týmu, podřízenému Joše. On a necessaria se neměli zvlášť v lásce, ale hráli za stejný tým, i když samostatně. „Tvůj uklízecí oddíl se postará o zbytek,“ ohlásil.

„Da,“ odvětila Joša rusky.

„A nezapomeň na vrače.“

„Do mých úkolů ti nic není, nabaldašniku,“ sjela ho Joša a přerušila spojení. Všechno bylo řečeno.

Se ženou na nosítkách se pustili dolů po schodech, zase nikoho nepotkali. Načasování bylo dokonalé.

Teprve když rychle přebíhali Čajkovského ulici, zadívala se na ně vykulenýma očima posádka kolemjedoucího vozu.

Henri zaklekl a zacílil MP5K, na hlavové podpěrce řidiče zazářil červený bod.

„Ne,“ odvolal ho Artjom hvízdnutím zpátky. „Vyvolali bychom příliš velký rozruch. Za pár minut to budou považovat za optický klam, a i kdyby ne, nikdo jim neuvěří.“ Jistil okolí, zatímco oddíl nastoupil do sanitky, ukotvil nosítka a zaujal svá místa. Lékařská péče znovuoživené ženy byla v plném proudu, každý úkon seděl.

Artjom se vyšvihl dovnitř jako poslední a zahleděl se do krásné, stále ještě bledé tváře pacientky v bezvědomí. Spolu se svým týmem udělal všechno správně, každá fáze akce proběhla bez sebemenších problémů.

Teď už se žena musela jen probrat. Pak bude všechno v nejlepším pořádku.

Na Diův rozkaz vytvořil Prométheus lidi a zvířata.

Když ale Zeus uviděl, že počet zvířat převyšuje počet lidí, nařídil Prométheovi,

aby přetvořil některá zvířata v lidi.

Prométheus učinil, co mu bylo poručeno.

A tak se stalo, že nejeden člověk sice má lidskou podobu,

nosí ale v sobě animální duši.

Ezop, Prométheus a lidé (kolem 600 př. Kr.)

KAPITOLA I

Německo, Sasko-Anhaltsko, Halle nad Sálou

Claire stála u okna své malé irské kavárny jménem Uisce, popíjela horkou kávu a skrz brýle sledovala Starotržní náměstí s Oslí kašnou, které se víc a víc zaplňovalo životem. Bylo ještě časné ráno, ale ve Starém městě se už hemžili místní i pár turistů. Hezký den.

Šikmo shora dopadaly do místnosti, do půl stěn obložené tmavým dřevem, sluneční paprsky. Díky bílému stropu tu bylo dost světla, aby nevznikl dojem špeluňky.

Na všech zeleně natřených příhradových nosnících visely keltské symboly; krajinářské fotografie na stěnách vzbuzovaly touhu navštívit jedinečný ostrov, kde Claire během dovolené potkala muže svého života. Klasický příběh, s happy endem.

Kde vězí? Finn jí dnes slíbil, že jí ukáže nejnovější fotografie, které pořídil na Vraním ostrově. Miloval přírodu a dokázal pomocí čočky fotoaparátu dokonale zachytit scénu.

Už vyřídila nákupy a uložila všechno do chladicího pultu. Těsto na lívance bylo hotové, v peci se pekly čajové koláčky a zalévaly celý prostor pro hosty lahodnou vůní. Za zhruba patnáct minut odemkne vchod Uisce a s radostí uvítá nové i dobře známé tváře.

Nejkrásnější kompliment jí složila skupina irských turistů, kteří po ochutnání jejího irish stew a dalších lahůdek naprosto vážně dospěli k přesvědčení, že je Irka a tyto jediné pravé recepty podloudně ukradla. Claire vařila intuitivně, jen tu a tam nahlížela do seznamu přísad a prováděla s nimi to, co by člověk dělal i v Irsku – přesně to pravé.

V tuto hodinu sem kromě stálých hostů přicházeli na snídani i lidé, kterým připadal poměr mezi cenou a výkonem v hotelech nepřiměřený, dále různí vyhledávači originality a cestující, kteří si tu cestou na letiště udělali malou zastávku.

Lidé chtěli vidět, co může malé město nabídnout, od muzea Beatles až po historické knihovny a nákupní možnosti. Dlouhý stín Lipska sice sahal až sem, ale Halle a jeho obyvatelům nechybělo sebevědomí, v neposlední řadě díky společnému boji s povodní.

Je to tu prima. Claire se opřela ramenem o výlohu a rozhlížela se po Finnovi, který na sebe zase jednou nechával čekat. Chtěl se k ní před svou navolanou schůzkou ještě stavit na kafe, jak to v posledních letech dělával.

Nezasvěceným osobám muselo připadat legrační, že při tom vždycky mlčeli. Připomínalo to malou meditaci, umožňující lépe nastartovat den. V týdnech, kdy ho jeho práce nezávislého zástupce různých malých nakladatelství nutila cestovat křížem krážem republikou, se Claire bez tohoto rituálu cítila malátnější.

Pozdravila řidiče městských služeb, který se zavalitým oranžovým vozem čistil odtokové kanály a obratně při tom objížděl Oslí kašnu s oběma sochami.

Zamával jí a gestem slíbil, že se později zastaví.

Zvedla na pozdrav ruku se šálkem a usmála se na něj, načež jí komediantsky hodil své srdce a rozesmál ji. Marná snaha.

Claiřina láska patřila už osmnáct let stejnému muži.

Strávila s Finnem nějakou dobu v Irsku, než na ni začal naléhat, aby se s ním vydala do Německa, kde chtěl po úspěšné kariéře realitního makléře začít znovu od začátku. Sice to přišlo náhle, ale těšilo ji, že se vrátí do vlasti.

Teď už deset let provozovala Uisce na Starotržním náměstí, i když její sestra zpočátku prohlašovala, že se zbláznila. Otevřít irskou kavárnu v Halle, k němuž se Lipsko chovalo trochu macešsky jako ke svému předměstí s letištěm, připadalo Nikole jako špatný vtip. Ovšem posledních pět let se pro Claire všechno vyvíjelo neuvěřitelně dobře, takže měla dva zaměstnance a tu a tam jí musela vypomáhat i dcera. Město, které se v roce 2013 velmi často ocitalo kvůli povodni v médiích a přitahovalo pozornost, objevovalo stále víc turistů. Drobný pozitivní efekt ničivé záplavy.

Claire usrkovala kávu, stoupající pára jí rosila tlustá skla brýlí.

Takřka padesát křížků zanechalo stopy na jejím těle, jakmile pracovala déle než hodinu, bolela ji záda. Ale měla svou kavárnu příliš ráda na to, než aby se jí kvůli pár bolístkám vzdala.

Ten, kdo se každý den věnoval sladkému těstu a kaloricky vydatným pokrmům jako pečený black pudding, párečky nebo slanina, nemohl mít míry modelky. Finn ji miloval přesně takovou a říkal jí solas, mé světýlko. Kromě toho jí to už nepřipadalo tak důležité. Dbát na sebe, to ano. Ale dietami a podobnými věcmi pohrdala. Její dcera Deborah vypadala jako kopie oslnivě atraktivní ženy, jíž Claire kdysi bývala, a naplňovala své rodiče pýchou.

Claire si odfoukla z tváře černý pramen vlasů a rukou si urovnala zelenou zástěru, přehozenou přes jednoduché bílé tričko s límečkem a černé kalhoty. Měla bych se vypravit k holiči.

Starý modrý Passat Kombi jejího muže zastavil asi deset metrů odtud na opačné straně ulice a zacouval na jediné volné parkovací místo.

Finn vystoupil, šlachovitý šedesátiletý muž s uličnickým úsměvem na tváři poseté pihami. Na sobě měl zelenočerný károvaný oblek a tmavě červenou košili s károvaným motýlkem. Protože věděl, že Claire stojí u okna, zamával jí, pak otevřel zadní dveře a vytáhl aktovku, v níž nosil fotografie.

Claire mu zamávání opětovala. Měla takovou radost, že ho vidí – přitom neuplynuly ani dvě hodiny od chvíle, kdy odešla z domu, aby obstarala nákupy.

Láska. Prostě láska.

Finn si nasadil čepici s kšiltem a právě se chystal vyrazit, když tu k němu náhle ze stínu budovy přistoupil z boku maskovaný muž; nůž v jeho ruce trčel výhružně kupředu.

Claire na vteřinu zapomněla samou hrůzou dýchat, pak horečně zapátrala po mobilu v kapse zástěry, vyťukala číslo policie a rychle odložila šálek. Lupič určitě považoval jejího manžela za bankéře nebo se domníval, že se v aktovce ukrývá něco cenného, přitom tam byly jen kontrolní obtahy nových fotografií.

„Tísňové volání policie, co pro vás mohu udělat?“ uslyšela z reproduktoru hlas policistky.

„Jmenuji se Claire Riordanová, jsem na Starotržním náměstí v Halle.“ Otevřela dveře, vytáhla ze stojanu vedle nich zapomenutý deštník a vykročila na náměstí. „Mého muže právě přepadají. Přijeďte rychle!“

Ukončila hovor a dala se do běhu, deštník při tom pevně svírala oběma rukama. Nějakou dobu hrávala v Irsku hokej a trochu hurling, což mělo za následek povážlivou jistotu úderu a sílu. Dám tomu darebákovi za vyučenou!

Claire na okamžik zmátl modravý záblesk v lupičově uchu. Sluchátko s bluetooth? Finn na muže promlouval a nabízel mu tašku. „Tak si ji vem, ty svině!“ zvolala Claire vztekle. „Nebo okamžitě vypadni. Zavolala jsem policii!“

Maskovaný muž se zadíval jejím směrem a pronesl něco, čemu nerozuměla – ovšem přiměl tím jejího muže k tomu, aby se s vyděšeným výkřikem vrhl na většího protivníka.

Claire slyšela, jak jí za zády hlasitě zavyl motor.

Když přecházela ulici, bezděčně počítala se zakvílením brzd. „No tak, you bloody bastard!“ Zvedla výhružně zbraň.

Hluk vozu se jí držel v patách.

Když se otočila, uviděla těsně za sebou velké auto: vysoké čelní přední sklo, široký předek s ochrannou mříží a za volantem drobná hnědovláska. Modravá záře v jejím uchu.

Mříž jí podrazila nohy a okamžitě jí zlomila obě stehenní kosti.

Zatímco otvírala ústa k bolestnému výkřiku, narazila tváří na kapotu, až to kovově zadunělo a v uších jí suše luplo.

Ústa se jí okamžitě zalila krví. Klouzala po kapotě a čelním sklu vzhůru a současně se nekontrolovatelně otáčela, tu viděla nebe, tu sklo, tu drobné obláčky, pak zase mrtvé mouchy. Měla dojem, jako by zachytila pach tlejících chitinových krunýřů.

Drhla hlavou o střešní lištu, kůže se jí sloupávala, jako by přejížděla po kruhadle na zeleninu, dlouhé vlasy se jí v celých chumáčích zamotávaly a za pronikavé bolesti vyškubávaly. Vnímala už jen zápach a chuť krve.

Náhle se ocitla na konci vozidla a jako papírová kulička vířivě letěla vstříc asfaltu. Uviděla sluncem ozářenou Oslí kašnu a lhostejné figury, které jako by se od ní odvracely.

Při nárazu na silnici se ozvalo zřetelné křupnutí, které jí proběhlo celým tělem a přehlušilo veškeré smyslové vjemy – a od té chvíle pominula veškerá bolest.

Claire se náhle cítila být zbavena veškeré tíhy, jako by jí vpíchli nějakou drogu, která ji měla poslat na trip. Předpokládala, že se jedná o utišující prostředek, podaný lékařem záchranné služby.

Ale lehkost nepomíjela, Claire se začala vznášet, najednou se ocitla nad Starotržním náměstím a shlížela na scenérii dole.

Zmocnilo se jí tušení: Párkrát četla o lidech, kteří se ocitli blízko smrti a popisovali opuštění těla. Ach bože, ne, ne! Já… Claire viděla vlastní schránku ležet pár metrů pod sebou na ulici, pokroucenou, znetvořenou a částečně zbavenou kůže. Další přijíždějící auto zabrzdilo právě včas, aby ji nepřejelo.

Finne! Rozhlédla se a spatřila svého muže, jak leží na chodníku a krvácí z nosu, protože podle všeho schytal ránu. Právě hodil maskovanému muži peněženku, zadíval se k její mrtvole a vykřikl její jméno, žíly na krku mu ostře vystoupily.

V dálce zaječely sirény, k místu nehody se z různých míst sbíhali lidé. Také muž z městských služeb přichvátal a sundal si rukavice.

Vůz, který ji srazil, stál klidně a s bublajícím motorem vedle. Plech karoserie notně utrpěl nárazem, její krev, cáry kůže a chomáče vlasů na něm lpěly jako trofeje.

Claire nedokázala uvažovat, nevíra ochromovala veškeré její myšlení a dusila v zárodku každičkou jiskřičku rozumu. Na tom, co právě prožívala, nebylo nic racionálního.

Zrak se jí kalil, barvy mizely. Starotržní náměstí se ponořilo do jednobarevnosti, tu a tam se nad ním mihly stříbřité světelné záblesky, projely budovami i lidmi. Celé místo díky tomu působilo neskutečně, jako animované černobílé obrázky komiksu.

Lupič rutinním pohybem schoval nůž, vzal Finnovu aktovku, zvedl peněženku a sáhl si pod koženou bundu.

Co bude teď? Claire chtěla křičet a varovat Finna, který se po čtyřech zpola plazil, zpola lezl k jejímu ztýranému tělu. Krev, proudící z její mrtvoly, byla černá jako inkoust. Z okolí stále víc vyprchávalo světlo, jako by se Halle nacházelo v samém středu zatmění slunce.

Zakuklenec vytáhl pistoli s tlumičem, jakou Claire znala z gangsterek.

Namířil masivní hlaveň na záda jejího nic netušícího manžela, pak vyšly tři rychlé, jisté výstřely. Ten muž nepoužíval zbraň poprvé.

Náraz stačil, aby košile vpředu doslova explodovala. Vzduchem se rozletěly velké, tmavé stříkance krve, z horní části trupu pršely kusy vyrvaných tkání a bílé úlomky kostí.

Finn se okamžitě zhroutil.

Lidé s křikem hledali úkryt, také světla přímo děsivě ubylo, zatímco vrah spěšně, ale nikoliv rozrušeně nastoupil do čekajícího auta.

Dvojice zločinců prchala v terénním voze i s peněženkou a aktovkou, na Schmeerstraße odmrštila z cesty dvě vozidla. Řidička šlápla na plyn, jako by se jim povedlo nejlepší přepadení roku s miliónovou kořistí.

To nemůže být pravda. Claire se zahleděla na svou sotva rozeznatelnou, jakoby černou barvou pocákanou mrtvolu – roztrhané šaty, otevřené rány a zlomeniny –, která jí připadala nevýslovně cizí.

Pronikavého blýskání na fasádách, na zemi i na lidech přibývalo, stupňovalo se. Bylo všude, neviditelné stroboskopické efekty a miniaturní bouře zuřily bez jakéhokoliv rozeznatelného rytmu. Světlo zalévalo hrany budov, rámy oken, rysy tváří i sochy na Oslí kašně. Starotržní náměstí i s obyvateli už nebylo díky temnotě hrnoucí se ze všech stran takřka vidět, jen tu a tam ho ozařovaly výboje.

Přesto Claire zřetelně zahlédla, jak se Finnova ruka pohybuje.

On ještě žije! Její muž ji potřeboval, dcera ji potřebovala. Claire musela žít, za každou cenu.

S Finnem.

S Deborah.

Se svou malou rodinou.

A musela vypátrat lupiče, kteří jim to provedli, kvůli maličkostem. Jen ona spatřila tvář řidičky a dokáže ji znovu poznat. Toužila po irské pomstě, nikoliv po německé spravedlnosti, za svou bolest a za bolest milovaného Finna.

Poslední, co spatřila, než všemocná tma pohltila i poslední blýskání, bylo, jak chodci váhavě přistupují k její mrtvole, jak ti nejstatečnější začínají s povrchní prohlídkou a zaměstnanec městských služeb se ji snaží oživit.

Pak už neexistovalo nic, jen Claiřiny myšlenky.

Sestávala už jen z myšlení, z vůle, z netělesnosti, která se vznášela ve tmě, kde nebylo žádné nahoře ani dole, žádné zvuky, žádné dýchání.

Neodebrala se do náruče pověstného světla.

Na mysli jí tanuly milióny obrazů a mizely, překrývaly se, tvořily koláže, vyprchávaly, nečekaně se objevovaly a měnily se ve zmatený film, pak v malbu a nakonec v dojem, který v ní vyvolával strach.

Claire nic z toho nedokázala řídit. Vůbec nic.

Tento nezkrotný příval se valil jejím vědomím a odplavoval ho. Claire jím byla unášena, nořila se do výjevů, tonula v pocitech, které vzbuzovaly, chtělo se jí smát i plakat, křičet a úpěnlivě prosit…

Nic z toho všeho se jí nepodařilo.

Cítila, jak se jí zmocňuje šílenství a pátrala po kotvě, které by se zachytila: Musím za Finnem a Deborah. Potřebují mě!

Opakovala ty věty jako mantru stále dokola, znovu a znovu, zatímco ji zaplavovaly staré vzpomínky a doslova jí vymývaly mozek.

Ale nechtěla zemřít ani přijít o rozum. Dál ji ovládala nezlomná vůle neopustit svět ani tento život.

Musím jenom vydržet dost dlouho, než se objeví lékař, který mě resuscituje.

Claire soustředila myšlenky na svého těžce zraněného muže, na svou dceru, na lidi, které milovala. Smrt ji nesměla dostat na kolena.

Prudce vířící dojmy se postupně zpomalovaly jako pozvolna se zastavující kolo štěstí. Současně bledly a ztrácely na jasnosti, až ji znovu zahalila temnota a uzavřela ji do své černé klece.

Pak jí vědomím projel náraz.

Velmi obezřele se objevilo stříbřité blýskání, které se velmi rychle blížilo. Naprosto zřetelně s sebou cosi přinášelo, jakousi neviditelnou existenci, jako když člověk se zavřenýma očima cítí blízkost jiné osoby. Přihnala se a chystala se proletět kolem Claire.

Ta intuitivně a aniž by tušila, jak to funguje, zapátrala po její blízkosti, byla nasávána, strhávána a současně odvrhována.

Claiřiny smysly jako by se jeden po druhém probouzely. Měla dojem, jako by v temnotě slyšela vzteklý řev a syčení, jako od požáru, který se brání uhašení vodou.

Claire a ta druhá neviditelná existence se lehce dotkly. Claire projela bolest. Trhání a pálení nabylo na intenzitě, hučení a běsnění zesílilo, kolem bylo cítit prskavky a horký asfalt.

Blýskání bylo čím dál oslnivější, rychlejší, zanechávalo ve tmě trhliny a vytvářelo plochy, připomínající skleněné ledovce.

Náhle Claire zahlédla skrz mihotající se světlo další výjevy – vzpomínky, které nepatřily jí. A přece se jí draly do mysli, pronikaly do každičkého jejího koutku a jako by se tam ustrašeně schovávaly; zdálo se, že se ve svém novém domově bojí, takže připomínaly plaché kočky, které si člověk přivede z útulku.

Pak všude převládl jas a zahnal tmu – následovala fyzicky citelná rána, vystřídaná brněním.

Claire se nadechla.

„Máme ji! Bene, jeď rychle,“ pronesl hlasitě muž vedle ní.

Zaregistrovala pach dezinfekčních prostředků, zaslechla hlasy, které spolu rozmlouvaly a vyměňovaly si lékařské pokyny. Nebylo pochyb, ocitla se v rukou záchranářů, kteří ji oživili.

Zvládla jsem to! Claire se cítila unavená a potlučená, nevnímala ovšem žádnou bolest. Podklad, na němž ležela, jí připadal měkký a lehce se pohyboval. Vezli ji v autě a nejspíš mířili do nemocnice.

Mnohem důležitější otázka ovšem zněla: Co je s Finnem?

Podařilo se jí lehce nadzvednout víčka.

Nad hlavou se jí klenula bílá střecha auta, pod níž se pohupovalo několik sáčků s infuzí. K tělu jí vedly hadičky s průhledným i rudým obsahem a nejspíš končily v ohybu ruky, nápisy na sáčcích nedokázala přečíst.

Vedle ní stáli lékař a lékařka, pláště a latexové rukavice jim hyzdily stříkance zaschlé krve.

Claire se přiměla zvednout víčka ještě víc – a náhle spatřila, jak se nad ní vznáší pár modrých očí, zbytek tváře až na ústa zakrývala bílá maska. Zprvu se domnívala, že je jen výtvorem její fantazie, pak ale začala pátrat po vysvětlení. Možná se jednalo o ochranu před ohněm.

Ale auto, které mě přejelo, nehořelo.

„Hero! Slyšíte mě?“ zašeptal muž radostně a všechny rozhovory ve voze rázem utichly.

Claire otočila hlavu v naději, že na nosítkách vedle sebe uvidí Finna.

Ovšem seděla tam jen bíle oděná žena s rozepnutým pláštěm navlečeným přes neprůstřelnou vestu a s maskou na obličeji. Ostražitě vyhlížela z malého okna v zadních dveřích, jako by musela dávat pozor na pronásledovatele. V prstech chráněných rukavicemi svírala matně černý automat, nevinná běl ještě podtrhovala jeho přítomnost.

Claire zamrkala a ucítila nával paniky, když se rozhlédla pozorněji a u všech přítomných objevila zbraně.

A – Finn tu není.

Polkla, marně se pokusila promluvit. Zoufale pátrala po novém vysvětlení toho, co se právě dělo, ale žádné nenašla, snad kromě naprosto pochybných věcí typu obchod s orgány nebo vydírání za účelem získání výkupného.

Muž si sundal masku a odhalil jí tak přátelský, jizvami po akné posetý obličej, na němž se zračila neuvěřitelná úleva. Claire měla dojem, jako by před sebou viděl velmi dobrou přítelkyni nebo dokonce lásku z mládí, kterou právě zachránil před smrtí.

Zato Claire si byla naprosto jistá, že tohoto muže vidí poprvé v životě.

„Hero,“ hlesl dojatě. „Zdravím vás.“

Z druhé strany přistoupila k nosítkům lékařka v zakrvácených rukavicích. „Jsou vaše bolesti snesitelné, hero, nebo potřebujete další utišující prostředky?“

Muž vyčetl z Claiřiny tváře údiv. „Hero Anastázie, to jsem já, Artjom,“ pronesl zřetelně a důrazně, aby si byl jist, že mu rozumí. „Jsme tady všichni. Vaši věrní necessarii.“

„Chci za Finnem,“ zaskřehotala Claire.

„Finn?“ Artjom se zamračil. „Říkala Finn?“

„Je ještě celá zmatená z návratu. Vždyť to známe.“ Lékařka natáhla injekční stříkačku a vstříkla její obsah do kanyly, hned poté Claire ucítila uvolňující teplo. „Dám jí něco na vzpamatování a na povzbuzení. Je možné, že ztráta krve byla příliš velká. Ve vodě se dalo těžko rozeznat, o kolik opravdu přišla.“

„Jak ve vodě?“ podivila se Claire lámaně. „Kde byla na ulici voda?“ Čím více na ni neznámí hovořili, tím méně chápala. Při nejlepší vůli si nedokázala vybavit, že by po srážce skončila v nějaké kaluži nebo dokonce v kašně. O čem to mluví?

Teď se Artjom narovnal. „Bene, zastav. Tady něco nesedí.“

Vůz jemně zabrzdil a zůstal stát.

„Hera je popletená,“ trvala na svém lékařka a podala jí další prostředek. „Dej jí ještě pár minut.“

Claire ucítila, jak se jí srdce rozbušilo rychleji a hlava se pročistila, ačkoliv ji na oplátku zalil pot. Myšlení jí šlo podstatně snáze, ovšem panika v žádném případě nepolevovala.

Artjom se jí pozorně zadíval do tváře. „Na obyčejnou poruchu orientace mi to přijde příliš závažné.“ Obrátil se na lékařku. „Zvlášť když má hera za sebou už několik cest.“

Vedle nosítek se objevil další muž, jemuž pod očními otvory v masce trčely krátké blonďaté vlasy. „Chová se jako začátečnice,“ pronesl zneklidněně. „Navíc říkala, že chce za Finnem.“

Lékařka vykulila oči. „Ach, u všech… Ne. To nemůže být pravda!“

Artjom zvedl ruku, nejspíš aby tímto gestem zjednal ve voze pořádek, pak upřel pohled modrých očí na Claire; zračilo se v nich cosi nebezpečného, i když se na ni jeho ústa stále usmívala. „Kdo je Finn?“

Claire ucítila, jak se jí zmocňuje další nával strachu, který ji zaplavil a vystřelil až do kořínků vlasů. Srdce jí rámusilo a pumpovalo v hrudi, byla čím dál bdělejší. Pokud se ptá na Finna, určitě ho nemohli vidět. „Co se to děje?“ zašeptala rozechvěle.

„Kdo je Finn?“ opakoval muž chladně.

„Fuck! Ty pitomá couro, okamžitě mi řekni, jak se do prdele jmenuješ!“ zaječel na ni blonďák a praštil ji do ramene.

Samou hrůzou sebou škubla.

„Ne,“ vyjekla znovu lékařka a vyděšeně zírala na Artjoma. „Máme nesprávnou.“

„Zasraná zlodějko,“ křičel blonďák celý bez sebe. „Fuck, co tě to napadlo, ukrást naší heře tělo?“ Rozmáchl se k ráně pěstí.

Claire reflexivně zvedla paže – a spatřila končetiny, které v žádném případě nemohly být její: předloktí měla obvázána, prsty štíhlé a nehty nalakované na tmavě zeleno.

Všechno jsou to jenom halucinace. Jsem mrtvá a… tohle je mezisvět nebo peklo nebo sen nebo… Claire se znovu s palčivou jasností a intenzitou zmocnilo zoufalství. Prostě nebyla z informací neznámého moudrá.

„To znamená, že hera je ještě někde tam venku,“ usoudil Artjom, zadržel blonďákovu napřáhnutou paži a polekaně se podíval na hodinky na mužově zápěstí. „Dokážu si představit, jak běsní. Raději si pospěšme.“ Pustil společníkovu ruku.

Doktorka se zhroutila. „To nikdy nezvládneme. Kde tak narychlo seženeme osobu s těmito předpoklady?“

Artjom zavrtěl hlavou. „Jenom klid! Potřebujeme pro naši paní prozatímní útočiště. Ještě není nic ztraceno.“ Zadíval se na Claire. „Zato ty ano. Chtěla jsi oklamat koloběh a my jsme ti k tomu nechtěně poskytli příležitost.“ Sklouzl pravou rukou k boku a uchopil prázdnou stříkačku, do které natáhl vzduch. „Bereme svou nabídku zpátky. Vrať se tam, odkud jsi přišla.“

Claire se snažila vzepřít, ale blonďák ji pevně držel za ramena.

„Artjome,“ ozval se zepředu z malého okénka oddělené kabiny pro řidiče varovný výkřik. „Zastavuje za námi policejní auto.“

Zaznělo několikeré cvaknutí, jak osádka odjišťovala automatické zbraně.

Claire ječela a bez rozmyslu kopala kolem sebe, ale popadli ji za nohy. „Pomoc!“

„Pusť sirénu a majáček a jeď,“ nařídil velitel a jehla klesla dolů, směrem ke Claiřině paži.

Siréna spustila, vozidlo začalo prudce zrychlovat. Řidič horečně zařazoval jeden rychlostní stupeň za druhým.

„Zmiz, nevítaná duše,“ obrátil se Artjom na Claire. „Napáchala jsi dost škody.“

Náhle cosi zprava prudce narazilo do sanitky. Pak se auto pomalu překotilo doleva – a s ním všechno, co se nacházelo uvnitř.

Knížectví monacké, Monte Carlo

Faina Zacharovna, která právě oslavila jednadvacáté narozeniny, vyhlédla vzrušeně z postranního okénka a poznala secesní budovu, k níž limuzína mířila.

„Máme zpoždění,“ pronesla naléhavě a krátkým pohybem si ověřila, zda má v pořádku vysoko vyčesaný účes; v plavých vlasech se jí třpytily pravé perly.

„Ženy z naší rodiny nikdy nepřicházejí pozdě.“ Vedle Fainy seděla její matka Naděžda, která díky dobrým genům vypadala spíše jako její starší sestra. „Stejně všichni čekají na nás.“ Rychlým pohledem si zkontrolovala lesk svých prstenů a oheň, planoucí v jejich diamantech.

Obě dámy se vyparádily. Chtěly být spatřeny v těch nejdražších, nejkrásnějších toaletách na míru, aby vyvolaly odpovídající dojem. Dcera v červené, matka v černé.

Místo, k němuž limuzína mířila, bylo proslulé, nasáklé historií a velmi působivé. Kdo zvládl příjezd do večerního, jasně osvětleného kasina, aniž by při pohledu na impozantní budovu a třpytící se fontány samým nadšením padl do mdlob, na toho čekala další výzva – před vchodem se za zátarasy na schodech tísnili fotografové. Po zastavení vedla cesta do proslulé herny bouří blesků, která se rozpoutala okamžitě, jakmile se otevřely dveře vozu.

Naděžda se sklonila k dceři a políbila ji na čelo. „Neříkala jsem, že na nás čekají, Ino?“

CLS 350 vjel na kruhový objezd, v jehož středu trůnila jediná fontána, a projel kolem Hotel de Paris. Na okraji ulice parkovaly motocyklistické hlídky, dávající zřetelně najevo, že se nikdo nemusí obávat o své bezpečí.

Vůz zastavil před prostorem odděleným lany, schody kasina pokrýval rudý koberec. Dva livrejovaní sloužící přispěchali a otevřeli dveře.

„Hezky si to užij,“ pošeptala matka dceři. „A prosím tě, drž se tentokrát dál od mužů.“ Vystoupila.

Faina ji následovala.

Hektické cvakání závěrek a neutuchající, arytmické záblesky vytvořily opticko-akustickou bouři, která působila nanejvýš příjemně dráždivě a uvolnila ve Fainině těle záplavu endorfinů, takže se sama od sebe začala usmívat. Úplně cizí lidé vykřikovali její jméno, aby se otočila a oni mohli pořídit lepší snímek jejího pohledného obličeje.

Faina kráčela vedle matky po schodech úmyslně pomalu a půvabně, aniž by reagovala na naléhavé prosby. Kdo ji chtěl vyfotit, musel se snažit. Nebyla žádná tuctová hvězdička. Vychutnávala si pozornost, ale nebažila po ní.

Dva zaměstnanci kasina už čekali na odpočívadle, aby uvedli dámy do mramorem vykládaného interiéru; v atriu podpíraném sloupy je tu osobně přivítal sám ředitel; objevila se hosteska s podnosem plným skleniček se šampaňským, doprovázená kolegyní s jednohubkami.

Matka a dcera se každá chopily jedné skleničky a pomalu kráčely opulentní halou z devatenáctého století.

Faině připadala nádherná. Pomalovanou galerii zdobily pilíře, také boční stěny krášlila výmalba, a ve stropě bylo zasazené velké skleněné okno. Bronzové svícny poskytovaly hostům světlo, všechno bylo nablýskané a vyleštěné. Štuková nádhera zdobená lístkovým zlatem. Jen ten, kdo se zadíval pozorněji, zaznamenal, že v obložení stěn tu a tam zeje trhlina. Faině ovšem díky tomu připadalo toto místo o to šarmantnější, protože v sobě ukrývalo historii.

Galavečer představoval cosi výjimečného, dokonce i na monacké poměry. Jen zřídka viděl svět tolik bohatých lidí shromážděných v jedné budově, nanejvýš na svépomocné skupině nešťastných multimilionářů či na aukci koní v Dubaji nebo při setkání bývalých amerických prezidentů, napsal satiricky společenský magazín.

Naděžda se dotkla Faininy paže. „Támhle jsou Adelsonovi. Omluv mě, ale musím za nimi a poděkovat jim za kaviár, a to tak, aby mi už žádný další nikdy neposílali.“

„Jenom jdi. Však já sama nezůstanu.“ Usmála se přes okraj sklenice, praskající bublinky nápoje ji lechtaly na špičce nosu.

Matka po ní střelila varovným pohledem. Všechno na toto téma řekla už ve voze.

Faina na ni zamrkala a obrátila se k pódiu, na němž zaujal místo ředitel kasina a právě zvedal k ústům mikrofon, aby pronesl oficiální řeč.

Pod pravým podpaždím svírala psaníčko, v levé držela sklenici. Zatímco muž hovořil, pátrala mezi přítomnými po kořisti.

„Těší mě,“ zaznělo francouzsky z reproduktorů, „že se dnes dostavilo tolik hostů, aby se zúčastnilo našeho večera, nesoucího se zcela a beze zbytku ve znamení dobré věci. Všechno, co dnes prohrajete, půjde na konto Nadace Casino Royale a poslouží dobročinným účelům. Co provedete se svými výhrami, panstvo, záleží toliko na vás, ale věřte mi: Poprvé budete mít špatné svědomí, když při ruletě padne vaše číslo nebo budete mít Black Jack.“

Ozval se tichý smích.

Pak ředitel uvolnil místo knížecímu patronovi, který oznámil, že k večeru také přispěje svým dílem.

Jeho slavnostní proslov vnímaly Faininy uši už jen jako mumlání, intenzivně pátrala očima po čerstvém mase.

Ale bylo tu příliš plno. Tváře splývaly v masu, bylo obtížné rozeznat atraktivní mladé muže. Řekla si, že u stolků, u některého z barů či v jedné z restaurací bude mít větší šanci uhasit svou touhu.

Patron dospěl k závěru. Zaměstnanci otevřeli průchod a zámožní hosté se přelili skrz Salle Renaissance s elektronickými automaty, které úmyslně ignorovali, do hlavního sálu kasina. V centru se nacházely kostky, ruleta a Black Jack. Dnes se nebude hrát o malé sázky.

Faina dopila šampaňské a chopila se druhé skleničky. Ponořila se do libě vonícího proudu a nechala se jím unášet, usrkávala, rozhlížela se kolem sebe a vychutnávala si atmosféru.

Krása budovy z období belle époque na okamžik odvedla myšlenky mladé ženy od lovu. Nechala se vtáhnout do filmové scenérie, která se v těchto zdech proměnila v realitu a dnes v noci měla představovat dějiště jejího filmu.

Faina se v chůzi otočila kolem své osy, klouzala pohledem kolem sebe a myšlenky jí přeskakovaly tam a zpátky.

Jaký film to asi bude?

Spíš James Bond jako v Casino Royale? Nebo v Nikdy neříkej nikdy? Nebo spíš v Chobotničce? Pokud si dobře vzpomínala, vystupovalo kasino i v jiných filmech. Faina se neubránila širokému úsměvu. Chlapík jako Bond by byl přesně tím pravým. Nemohla se ovšem rozhodnout, zda by měl vypadat jako Daniel Craig nebo Sean Connery či… ne. Pierce Brosnan ne.

Mladá žena bezcílně bloumala po Salle Europe, který se víc a víc zaplňoval, a její sklenička se viditelně vyprazdňovala. Alkohol jí stoupal do hlavy a ještě víc vybičovával její touhu.

Měkký koberec tlumil kroky, Faina zvedla zrak ke křišťálovým lustrům a třpytícímu se stropu. Také zde převládala skvostná secesní optika. Do zlatem zdobených stěn byly zasazeny obrazy v nadživotní velikosti, které dodávaly hráčskému chrámu nádech muzea.

U stolků už se hrálo. Bylo slyšet se poskakování kuliček po ruletách, občas se ozval hlasitý smích vítězů nebo tichý potlesk, pokud někdo vsadil obzvlášť odvážně.

Faina se postavila k jednomu z ruletových stolků potažených zelenou plstí, nacházejícímu se poblíž podlouhlého baru, a pozorovala hráče, používající pro své sázky coby minimum žetony s vyraženou padesátkou.

Dva mladí muži se jí zamlouvali. Byli naprosto rozdílní; jeden blonďák a hladce oholený, druhý tmavovlasý a s odvážným, ovšem pěstěným strništěm na tváři. Oběma mohlo být kolem třicítky, na sobě měli obleky na míru a žádné prstýnky, které by naznačovaly, že jsou ženatí.

Tu a tam vzhlédli a změřili si pohledem Fainu. Blonďák se na ni usmíval, brunet podle všeho zvolil strategii odmítavého výrazu.

Výborně. Odložila prázdnou skleničku na tác, se kterým kolem ní proplula obsluha, a se zhoupnutím boků zaujala místo u stolu. Vážně to bude bondovský večer.

Přisunula ke krupiérovi z kabelky dva tisíce eur a obdržela za ně výměnou padesátkové žetony, které se na zelené plsti velmi hezky vyjímaly.

S naprostým klidem sázela a velmi pozorně si všímala pohledů, kterými ji brunet i blonďák příležitostně častovali. Zajímali se o ni. Ona sama ještě nevěděla, kdo z nich jí připadá přitažlivější. Nebo lépe – na koho z nich má chuť.

Hráč po její pravici se zvedl a rozloučil se s ostatními; všichni kývnutím opětovali jeho gesto.

Jeho místo okamžitě zaujal jiný muž, jehož omamný parfém Fainu doslova zaplavil. Upoutal její pozornost, neboť v žádném případě nevoněl jako obyčejná voňavka: kadidlo, ambra a dva podprahové tóny, které nedokázala zařadit, ale které ji neuvěřitelně vzrušovaly.

„Dobrý večer,“ pozdravil ji hřejivým, hlubokým hlasem. Jeho přízvuk se dal jen těžko zařadit, tipovala by ho na Němce.

Faina se na něj ani nepodívala, když odpověděla: „Běda, jestli vyhrajete, monsieur. Váš předchůdce se neodvážil.“ Z odmítavých výrazů obou svých prvních obětí vyčetla, že muže vyhodnotili jako nebezpečného soka.

„Přísahám, že udělám vše, abych tomu zabránil. Štěstí na mě čeká na jiných místech než u hracího stolku, madame. Jsem perfektním hostem pro tento večer.“

Okolostojící se tiše zasmáli.

Faina pohledem zachytila jeho ruku, která se jí při sázení ocitla v zorném poli. Silná, ale pěstěná, krátké nehty, žádné šperky, dokonce ani hodinky. Doplňky mu byly cizí.

Muž hrál s padesátkami jako všichni ostatní u stolu a sázel vždy jen jednou – pokaždé na jednotlivá čísla – a neustále prohrával. Na rozdíl od spoluhráčů si neobjednal alkohol, jen kávu a vodu. Zdálo se, že si chce uchovat nezkalenou mysl. Nápoje byly podávány na malých stolcích za hráči a hráčkami.

Faina popíjela čtvrté šampaňské a cítila se rozjařeně a roztouženě. Bylo načase, aby někoho ukořistila. Musela se rozhodnout: jeden z těch dvou pohledných mužů naproti, nebo neznámý vedle ní, o němž netušila, jak vypadá.

Ale jeho hlas a vůně jsou nevýslovně přitažlivé!

Riziko. Vsadila na jedenáctku a předsevzala si, že pokud padne její číslo, vybere si cizince, bez ohledu na to, jak vypadá.

Olízla si rty. Její hlad vzrostl.

„Konec sázek,“ oznámil krupiér; bílá kulička stále poskakovala po horním okraji rulety, kolo se otáčelo závratnou rychlostí.

Pak začala ta bílá věcička klesat, narazila do jednoho z odrazníků, chvíli ještě poskakovala na rotující ruletě mezi jednotlivými dílky sem a tam, až se nakonec s klapnutím rozhodla pro jedno z čísel.

Faině trvalo několik vteřin, než ho v podnapilosti rozeznala. „Vyhrála jsem!“ zajásala a na okamžik ztratila duševní rovnováhu.

„Madame, i když bych vám to velmi přál, desítka byla moje číslo,“ namítl libě vonící muž vedle ní. „Vy jste měla jedenáctku.“

„Ne, neměla.“ Faina se k němu nehodlala otočit dřív, než se spor rozhodne.

Krupiér se smíchem zavrtěl hlavou. „Madame, měla jste jedenáctku. Ten pán má pravdu.“ Oba jeho kolegové přitakali.

„Ne. Viděl jsem to,“ přispěchal Faině na pomoc blonďák. „Bylo to číslo mademoiselle.“

„Bezpochyby máte kamerový systém, s jehož pomocí můžeme dokázat, kdo položil který žeton,“ navrhl voňavý neznámý diplomaticky.

„Messieurs dames, prosím,“ zasáhl dozorčí stolu. „S ohledem na soukromí našich hostů jsme dnes náš systém bohužel vypnuli. Musíte se spolehnout na naše dobré oči a na naše slovo.“

Faina dopila šampaňské. Věděla, že se zmýlila. „Měla jsem desítku,“ trvala přesto na svém a blonďák přitakal. Chtěla vědět, jak se muž po jejím boku zachová.

„Navrhuji, mademoiselle, abychom nechali výhru prostě být. Pokud padne číslo znovu, rozdělíme se. Souhlasíte?“

Teď se k němu Faina přece jen otočila, protože už nemohla vydržet, že promlouvá jen k jeho vůni a hlasu.

Vizáž dokonale odpovídala – vysoký, statný, klasická tvář, krátké černé vlasy sčesané dozadu. Tmavé oči se zdály být zprvu hnědé, ale pak si všimla, že přechází spíš do barvy lila. Klasický tmavý oblek mu seděl jako ulitý. Jako Bondovi.

Ovšem bylo mu jistě čtyřicet, možná i trochu víc. Hodil by se spíš k matce.

Na druhou stranu…

„Pro mě za mě. Pokud padne moje číslo,“ opáčila Faina bojovně a zaťukala na desítku, „budete mi dlužit laskavost, monsieur.“

„Aha. Navyšujeme sázku o věci, nacházející se mimo oblast hracího stolku?“ Pobaveně se usmál. „Varuji vás, madame, že budu ve výhodě, pokud na tom budete trvat.“

Okolostojící se znovu zasmáli. Neznámý si bezpochyby získal jejich srdce, což platilo i pro zbývající přítomné dámy.

Faina přijala boj. Muž bude její obětí.

„Prosím, vaše sázky,“ zvolal krupiér a sázení započalo. Nikdo jiný si nevybral sporné číslo. Nechtěli se vměšovat. „Konec sázek.“

Kulička předla, poskakovala, až se zastavila na políčku.

„Desítka, černá,“ ozvalo se hlasitě a celý stůl polohlasně vzdechl. Oba vítězové získali 61 250 eur.

„Teď mi něco dlužíte,“ prohlásila Faina a usmála se.

„Vaše číslo byla jedenáctka, madame. Nedlužím vám vůbec nic,“ nedal se muž a usmál se způsobem, jakým to dokážou jen okouzlující zlosyni ve filmech – svůdně, přitažlivě a s nádechem skryté hrozby, která působila až nepřístojně atraktivně. Faina musela zjistit, co v něm vězí.

„Co vy na to? Necháme těch zhruba 62 000 ležet?“ Do pohledu se mu vkradla vyzývavost.

Hosté kolem stolu se hlasitě nadechli, pak začali tlumeně mumlat; ozval se tichý potlesk oceňující mužovu statečnost.

„Prohrála bych spoustu peněz.“

„Pokud prohrajeme,“ – naklonil se k jejímu uchu, aby nikdo jiný neslyšel jeho slova – „budu patřit dnes večer vám, mademoiselle. Můžete ode mě žádat, co budete chtít.“

Faina se zachvěla, ale nedala na sobě nic znát. Doufala, že se jí pod šaty příliš okatě nerýsují ztvrdlé bradavky. „Cokoliv?“

Přikývl.

„Vyžehlil byste mi šaty, monsieur?“

„S potěšením.“

„Stál byste celou noc v koutě a držel vázu?“

„Nikdo neumí držet vázy lépe než já.“

„Přepadl byste starou babičku?“ Neubránila se širokému úsměvu.

„Zdá se, že jste zkažená.“ Naznačil úklonu. „Udělal bych to opatrně, ale ano.“

Napřáhla k němu ruku. „V tom případě tam tu sázku necháme.“

Přijal ji. Měl hebké, přesto silné prsty.

Projevy souhlasu byly ohlušující a přilákaly další zvědavce. Troufalý počin se rychle roznesl, a tak už v této hře nikdo jiný nesázel. Všichni hleděli na hromadu 61 250 eur a na kuličku, kterou krupiér právě vyslal na cestu.

Faině bušilo srdce až v krku. Tak moc doufala, že desítka nepadne i potřetí, ačkoliv pravděpodobnost zůstávala stále stejná. Teoreticky mohla celý večer padat jedna desítka za druhou – nebo nikdy.

Kulička se stále kutálela, zdálo se, že potřebuje více času než obvykle, jako by nemohla najít cestu. Rozhovory postupně utichly.

Bílá věcička s klapáním a rachocením poskakovala po jednotlivých polích, odrážela se od okrajů, až se nakonec zastavila.

„Jedenáctka, červená,“ oznámil krupiér a přesunul si hráběmi úctyhodnou hromádku žetonů k sobě. „Panstvo prohrálo.“

„Ale dobrá věc zvítězila,“ opáčil neznámý a za potlesku diváků vstal, pak nabídl Faině rámě. „Dovolíte, abych vás unesl na drink?“

Faina se usmála. „Bien sȗr, monsieur.“ Zavěsila se do něj a nechala ho, aby rozhodl, kam se společně vytratí. Kvůli velkému návalu mezitím otevřeli v kasinu další dva sály. „Ach, mimochodem, něco mi dlužíte,“ zašeptala mu do ucha.

„Prohráli jsme.“

„Ale měl jste pravdu. Jedenáctka byla moje číslo!“ Hlasitě se rozesmála a on se k ní přidal.

Její touha se dala už jen obtížně snést a jeho vzrušující vůně ji ještě vybičovávala. Víc než jeden drink mu nedopřeje – a pak bude její.

Několika kroky se přenesli k baru v Salle Europe a on objednal Fresh Death pro sebe a Mary Pickford pro ni. Přesně se trefil do jejího vkusu.

„Jmenuji se Kajtan,“ představil se muž a naznačil políbení ruky.

„Faina,“ odvětila.

„Jack,“ ozval se třetí hlas. Oba se udiveně otočili na stranu, odkud se k nim od hracího stolku blížil blonďák. „Dobrá hra.“

„Díky,“ odvětil Kajtan. „Zkuste to provést líp než my.“ Ukázal na stolky. „Je jich tam dost.“

„Ach ne. Raději ne. Vaše představení bylo příliš dobré.“ Jack se podle všeho nechystal vyklidit pole, což by se Faině za jiných okolností zamlouvalo. Líbilo se jí, když se o ni muži přeli. Ale teď zrovna ne. Vybrala si a Jack právě všechno zbytečně komplikoval.

A tak vyřešila situaci tím nejjednodušším způsobem. Naklonila se ke Kajtanovi, jednou rukou ho popadla za bradu a vášnivě ho políbila. Ten její něžné gesto okamžitě opětoval.

Fainu jako by zasáhl blesk, její tělo na urostlého muže okamžitě zareagovalo. V podbřišku ji zašimralo, nedokázala se odtrhnout. Čas plynul, zatímco se jejich rty a jazyky dotýkaly.

Když ji od sebe jemně odstrčil, byl Jack pryč.

Faina to hodlala dovést do konce. Teď, tady.

Jediným douškem dopila svůj drink a Kajtan ji napodobil. Byli stejného názoru.

Bez dalšího slova prošli hlavním sálem a v Salle Blanche si vybrali jeden ze salons privés, kde za normálních okolností probíhaly hry v menším kroužku a rodinném prostředí. Dnes zůstaly salónky prázdné, ale nikoliv zamčené, jak Faina s potěšením zjistila. Její touha se nedala zastavit ani červenou uzavírací šňůrou.

Potají se vkradli dovnitř.

Místnost zalévalo šeré světlo, dopadající sem zvenku dveřmi na terasu a okny; vonělo to tu dřevem a čisticími prostředky, trochu kouřem a tajemnou atmosférou.

Daleko venku na moři poblikávala na temné vodě světla a závodila s hvězdami. Faina rozeznala obrysy malého venkovního zařízení kasina, kde si hosté v létě pohrávali se štěstím.

Kajtan pevně zavřel dveře a zapříčil je jednou z těžkých židlí, aby je v žádném případě nemohl někdo nachytat. Zvuky zvenku sem nedoléhaly, izolace byla dokonalá.

Faina ze sebe mezitím rychle strhla své červené šaty na míru a předvedla se mu v černém spodním prádle, které jen sotva mohlo být miniaturnější. „Kamery tady uvnitř jsou určitě taky vypnuté.“ Lehce odtáhla paže od těla a demonstrovala své dobře trénované tělo. Za okamžik to začne. „Přejděme k mé laskavosti,“ pronesla vzrušeně a trochu chraptivě.

Kajtan odhodil žaket a odhalil sportovní tělo. Musel dělat desetiboj nebo bojový sport či obojí.

V příštím okamžiku držel v obou dlaních cosi, co se ve světle stříbřitě třpytilo. Když sevřel ruce v pěst, Faina předměty poznala – boxery.

Couvla před ním, klopýtla a chtěla vyrazit ke dveřím – ale zastoupil jí cestu. Zmocnila se jí panika. Výraz v jeho nezvyklých očích se změnil, náhle byl tvrdý a neústupný.

„Jsem rád, že jsem tě konečně našel,“ prohlásil Kajtan a blížil se mrštným, vláčným krokem, který Faině připomínal pohyb šelmy. „Mé skutečné jméno je Eric von Kastell a lovím dlaky jako ty už velmi dlouho. Mám otázky.“

Jeden zásah a bylo by po ní. Faina se prudce otočila na podpatku a rozběhla se k oknům. Jen pryč od toho šílence. „Dudka!“ zasyčela rusky.

„Ne, to nejsem,“ odsekl Eric a přešel do jejího jazyka. „Zabila jsi příliš mnoho lidí.“

„Cože?“ Okno odolávalo jejímu cloumání. Faina popadla z barového pultu po své levici velký svícen.

Dál se blížil, nezdálo se, že by na něj její zbraň nějak zvlášť zapůsobila. „Na to, že jsi tak mladá, úctyhodný výkon. Bohužel ne dobrý.“

Fainin těžko utišitelný hlad po sexu vystřídal čirý strach. „Pomoc!“ vykřikla a rozehnala se proti sklu. Musela pryč.

„Salons privés jsou zvukotěsné,“ utrousil Eric a rozběhl se k ní. Její první ráně svícnem a následnému výpadu dlouhými železnými trny se obratně vyhnul. „Nikdo tě neuslyší, dlačice.“

„Vy jste zešílel!“

Zasmál se – a náhle při pohledu na stříbrný svícen strnul.

Faina využila jeho zaváhání. Pokusila se kolem něj proklouznout ke dveřím. Ale Eric byl rychlejší a zasadil jí jednoduchý úder dlaní do polonahé hrudi, až se pozadu zřítila na ruletový stolek. Svícen spadl s tlumeným žuchnutím na podlahu.

V příštím okamžiku na ní seděl a koleny jí tiskl paže k desce; jedna jeho ruka jí spočívala na hrdle, druhou jí bolestivě zarýval boxer do tváře.

„Prosím, ne obličej,“ vydechla vyděšeně. „Jsem modelka.“

Eric na ni překvapeně vykulil oči. „Hlavně nejsi ta pravá,“ zašeptal.

V tu chvíli se dveře salon privé rozletěly, jako by židle před nimi vůbec neexistovala; opěradlo s prasknutím povolilo.

Na prahu stála Naděžda. Zase dveře zavřela a zapříčila je dlouhým dřevěným úlomkem. „Co to má znamenat?“

„Mamuška,“ zaštkala Faina. „Zavolej policii.“

Matka si změřila nejdříve ji, pak Erika. „Pryč od mé dcery,“ nařídila výhružně a lhostejně ze sebe shodila šaty, pod nimiž nenosila spodní prádlo.

Eric se nechápavě zasmál.

„Mamuška,“ zvolala Faina vyděšeně. „Co to děláš?“

„Snažím se nezničit si šaty,“ opáčila Naděžda suše, zatímco její tělo se už přetvářelo. „Byly drahé.“ S tichým praskáním kostí se Ruska proměňovala v napůl člověka, napůl tygra, z kůže jí rašil krátký kožich. Krok za krokem se blížila ke stolu.

Faina vykřikla hrůzou.

Z lehce pootevřených úst uniklo zařvání, ostré, dlouhé tesáky se zřetelně rýsovaly. Svalnaté paže se napjaly, ruce připomínající pracky zdobily dlouhé, zakřivené drápy.

„Říkala jsem: Pryč od mé dcery,“ zavrčela obluda a vzápětí vztekle zaprskala, uši stažené dozadu.

Fainu cosi zasáhlo do spánku a ztratila vědomí.

Máš-li něco, dej to sem, a já ti zaplatím spravedlivou cenu.

Jsi-li něčím, ó, pak vyměňme si duše.

Friedrich Schiller, Das Werte und Würdige (1797)

KAPITOLA II

Německo, Sasko, Lipsko

Claire sletěla z nosítek a srazila se s Artjomem, který svým tělem nechtěně ztlumil její pád. Ucítila lehké škubnutí doprovázené bolestí, jak jí infuzní jehly vyklouzly z masa, pak kolem nich prosvištěla krevní konzerva, rozprskla se o boční stěnu a zbarvila obložení do ruda; útrobami vozu se okamžitě rozlil kovový pach.

„Do prdele,“ slyšela zaklít blonďáka, který sáhl po zbrani. „Který blbec přehlídne sanitku?!“

V Claire zvítězila pragmatická snaha zachránit si život. Všechno ostatní se uvidí později. Musím za Finnem! Kopla Artjoma do rozkroku, přelezla přes něj, vrhla se k dvojitým dveřím a odblokovala je.

Jedno křídlo se uvolnilo a s rachotem dopadlo na ulici.

Na Claire dopadlo modré světlo rotujícího majáku. Před ní stál policejní vůz, jemuž se předtím neznámí snažili uniknout.

„Artjome, utíká nám!“ zvolala lékařka a napřímila se. Na hlavě měla tržnou ránu, v ruce svírala pistoli s nezvykle dlouhým zásobníkem a mířila hlavní na Claire.

Claire se vykutálela ven, přistála na studeném asfaltu a ucítila, jak se jí do kůže zabodávají umělohmotné úlomky zničených světel. Šikmo vedle ní stál popelářský vůz s promáčknutým předkem, který předtím narazil do ambulance a převrátil ji. Ze svého místa neviděla, jestli někdo sedí uvnitř.

S pozoruhodnou lehkostí se zvedla a všimla si, že je nahá. Tělo, v němž se pohybovala, vypadalo mladší než její vlastní, jak jí prozradil nevěřícný, rychlý pohled, kterým po sobě sklouzla. Štíhlé, s výraznými a pevnými ňadry a malým, pestrobarevným tetováním na nártu.

Tohle nemůže být pravda. Claire se rozhlédla po policistech, aby se dostala do bezpečí. Potřebovala klid, uspořádat si dojmy, možná usnout a probudit se na úplně jiném místě nebo zemřít či zažít cosi, co by ukončilo to šílenství, které právě prožívala.

Z modrostříbrného vozu vystoupili dva policisté – a zvedli pušky s dlouhou hlavní. Jejich úmysl byl jednoznačný.

Copak tomu nebude nikdy konec? Claire se vrhla doleva za masivní popelářské auto, pak v rychlém sledu třeskly výstřely. Kulky narazily do sanitky překocené na bok, ozbrojenci v jejím nitru opětovali palbu.

Claire uslyšela, jak lékařka vykřikla, pak zaduněla mohutná exploze. Také z kabiny řidiče nákladního auta to třesklo. Z krátké přestřelky se vyvinula neutuchající palba, na jejíž výsledek nehodlala čekat.

Kradla se pryč od potyčky, skrčená utíkala pod ochranou parkujících aut, až nakonec zazvonila u nejbližších domovních dveří.

Ale i když byla okna budovy jasně osvětlená, nikdo neotevřel. Zdálo se, že se obyvatelé bojí výstřelů.

„Prosím!“ zakřičela Claire a poprvé pořádně zaslechla svůj změněný hlas; byl trochu příliš vysoký a pronikavý, takže ji samotnou z něj zabolelo v uších.

Ohlédla se přes rameno ke kanonádě, kterou díky širokému popelářskému vozu vnímala jen jako záblesky a třeskot. Už nevěřila, že se jednalo o pravé policisty.

Za zádí vozu na svoz odpadu se objevil muž ve vycházkovém oděvu, který se pátravě rozhlížel – a pak ji zahlédl. „Hej!“ zvolal a vyrazil přímo k ní.

„Prosím, tak otevřete přece!“ zaječela Claire. Začala kopat holou nohou do dveří a bušit do nich pěstmi, až toho nakonec nechala, otočila se a rozběhla se ulicí.

Čtvrť nepatřila k nejkrásnějším. Tuto oblast Halle Claire neznala, což její situaci v žádném případě neusnadňovalo. Pak si všimla, že v této ulici nemá jediné auto poznávací značku Halle. Její nejistota vzrostla.

Zahnula a po několika málo metrech stanula před proskleným průčelím zavřeného obchodního domu, který se před ní tyčil a znemožňoval jí únik.

Z dálky uslyšela poslední tlumený výstřel, jehož ozvěna postupně dozněla v boční ulici. Teď Claire zaslechla spěšné kroky a několik hlasů, které se k ní blížily.

Celá vystrašená se schovala za dvěma velkými kontejnery na odpadky, přikrčila se a vtiskla si tvář mezi kolena, aby se chránila a nic neviděla. Srdce jí divoce tepalo, potila se a třásla.

„Vběhla sem,“ zvolal napjatý mužský hlas. „Najděte ji.“

Zaplály silné světelné paprsky, klouzaly kolem, odrážely se od skla a vrhaly na Claire nepřímé světlo.

Těsně před ní se ozvalo zaskřípění podrážek a k hlavě se jí přitisklo něco kovového, tvrdého.

„Konečně to pro tebe končí. Způsobovala jsi nám problémy už dost dlouho, Anastázie!“ prohlásil tentýž hlas, který nařídil pátrání.

„Nejmenuji se Anastázie,“ zaštkala Claire. Dopadly na ni další kužely světla a definitivně ji vytrhly z ochranné náruče tmy. „Jmenuji se Claire. Claire Riordanová.“ Cítila se bezmocná, ponížená, vystrašená a především zoufalá. Bezmezně zoufalá.

Skupina za pronikavými světelnými paprsky se ošklivě zasmála.

„Jistě,“ opáčil mluvčí. „Gratuluji ti ke krásnému tělu a k možnostem, které by se ti s Bechsteinovou otevřely: peníze, velká spousta peněz a přístup k nejrůznějším laboratořím včetně zaměstnanců.“ Tlak na její lebku už byl bolestivý. „Co s tím zamýšlíš? Nebo za tím vězíte oba?“

„Jmenuji se Claire,“ zašeptala a pomalu zvedla hlavu. Když se zahleděla do čtyř oslepujících kapesních svítilen, sklouzla jí hlaveň po lebce a zůstala namířená přímo na její nos. „Claire.“

Nečekaně schytala kopanec do hrudi, který ji odmrštil dozadu na hrubou zeď.

„Vážně dobře vypadající tělo. Kosmetický chirurg odvedl na těch kozách skvělou práci,“ pronesl ženský hlas pohrdavě. „Užívej si ten pocit, dokud vězíš uvnitř.“

Claire neviděla ani ránu, která ji zasáhla do pravé líce a odhodila na šedivý kontejner. Smrdělo to tady jako na veřejných záchodcích; kaluž, v níž skončila, byla podle všeho tvořena močí.

Cítila zoufalství, přehlušující všechno ostatní. Neprovedla těm neznámým lidem nic, vůbec nic. „Tak mě zabijte,“ zamumlala. „Chci, aby to skončilo.“

„To bys ráda, co?“ odsekl známý mužský hlas.

„Čeká tě ještě spousta věcí,“ zaševelila nenávistně žena. „Všechno nám povíš, o sobě a o Duboisovi. Máme ty nejlepší prostředky.“

„Nepřipadá nikomu z vás divné, že se nebrání?“ vmísil se do hovoru třetí hlas.

„Právě vklouzla dovnitř. Možná ještě nedokáže plně využít svých schopností,“ namítl kdosi. „Musí si teprve zvyknout na tělo Bechsteinové.“

Claire někdo popadl v podpaždí a postavil ji na nohy. „Nejsem Anastázie,“ ujišťovala je v slzách – a současně jí myslí projely neznámé výjevy, příliš rychlé a zmatené, než aby se v nich dokázala zorientovat.

Komu patřily? Té Bechsteinové, v jejíž tělesné schránce podle všeho vězela?

Neznámé vjemy ji trýznily a mučily, bodaly ji do mozku a vháněly slzy do očí.

„To nejsem já,“ opakovala Claire přidušeně. „Prosím, já…“

„Drž hubu, potvoro,“ zasyčel na ni mužský hlas a vzápětí slízla ránu těžkým koncem svítilny do boku.

Bolest se prokousala jejím zoufalstvím, takže vyrazila dlouhý, nekončící výkřik.

Když jí z úst vyšel první tón, uvědomila si sílu, s jakou jí vytryskl ze rtů. Nahromaděné emoce hledaly ventil, protože Claire samotná nedokázala uniknout ze svého zajetí, snu či pekla.

Ovšem jek neustával, místo toho sílil a byl čím dál hlasitější a hlasitější, jako by její plíce disponovaly nekonečnou kapacitou.

Sevření na jejích pažích povolilo, paprsky svítilen poskočily na zemi, aby vzápětí nesmyslně namířily na stěny, k nebi či na kontejner.

Claire uviděla, jak její pronásledovatelé padli s tváří staženou bolestí na kolena a zakryli si uši, aby tomu tónu unikli.

Výloha obchodního domu vedle ní se zařinčením pukla a také skla brýlí zrzavé ženy před ní slyšitelně praskly. Pak se lidé kolem zhroutili. V mdlobách či mrtví.

Claire vyděšeně zaklapla pusu. To jsem byla… já?

Ulici na pár vteřin zahalilo děsivé ticho. Claire začala pomalu ustupovat a skoro při tom zakopla o jednu z ležících žen. Bosýma nohama šlapala po střepech, které pod ní skřípěly a praskaly, aniž by jí způsobily řezné rány.

Pak začala znovu vnímat své okolí. Stála ve vstupu obchodního domu, v němž ječel alarm, oznamující vloupání. Claire ovládala jediná myšlenka.

Musím za Finnem! Za svým mužem, kterého zanechala těžce zraněného před kavárnou.

Claire se rozběhla obchodem. Spěšně popadla oblečení a vklouzla do něj, aby vzápětí proklouzla na druhé straně zničenou výlohou ven.

Strnula. Chodník byl posetý střepinami prasklých okenních tabulí, z nichž některé dopadly až na vozovku. Na ulici stáli lidé, vzrušeně hovořili, někteří fotografovali a další už začali s úklidem. Nemálo obyvatel si tisklo na rány na pažích, ve tváři či na hlavě kapesníky.

Bezpečnostní skla v autech nebyla zničujícího jevu uchráněna, někteří řidiči samým leknutím strhli volant a poškrábali parkující vozy. Claire zahlédla dva nárazy na vozidla zezadu, pravděpodobně způsobená puknutím skel.

Kde to jsem? Přejížděla pohledem po široké ulici, až v dálce zahlédla dlouhý obrys tyčícího se mrakodrapu. Když člověk jednou ten charakteristický tvar spatřil, nemohl už na něj zapomenout.

Zub moudrosti. Claire naráz pochopila, že se nenachází v Halle, nýbrž v Lipsku, což vysvětlovalo značky na autech. Cesta za Finnem se rázem zkomplikovala.

Nehrálo roli, zda uvízla ve snu, ve vymyšlených zážitcích svého nejspíš komatózního těla ležícího na jednotce intenzivní péče, na tripu vyvolaném léky, které jí podal lékař, či v pekle. Jakmile bude zase u Finna a Deborah, všechno bude v pořádku.

Claire musela tam, kde se ten hrozný film začal odvíjet. Představa, že ji na místě neštěstí čeká spása, se změnila z vágního nápadu v utkvělou myšlenku.

Toto přesvědčení ji přimělo, aby usedla do opuštěného bouraného auta, jehož majitel nejspíš samým rozčilením nechal klíčky v zapalování. Po čelním skle se táhlo několik dlouhých, hladkých trhlin, které jí ale nikterak zásadně neztěžovaly výhled.

Nastartovala, sešlápla plyn a prudce se rozjela rušnou ulicí, aby se dostala k přivaděči na dálnici do Halle. Její cíl neležel příliš daleko, víc než třicet minut nebude potřebovat.

Štítek ukradeného kabátu ji škrábal na krku a v ranách na pažích jí teď znatelně tepalo. Léky proti bolesti přestávaly účinkovat.

Všechno to ignorovala a burácela městem, v němž neměla co pohledávat.

Knížectví monacké, Monte Carlo

Bytost tvořená napůl člověkem, napůl šelmou, která kdysi bývala Naděždou Zacharovovou, se hnala přes Salle Blanche ke stolu.

Eric se skutálel z omdlelé ženy, kterou omráčil dobře vypočítaným úderem lokte do hlavy, aby ji uvedl do klidu, a očekával útok bestie.

Když mladá Faina popadla z baru zrovna stříbrný svícen, aby se bránila, pochopil, že se zmýlil.

Tygrodlačice se po něm s prskáním ohnala.

Eric uhnul před drápy, které by mu dokázaly rozervat maso do několikacentimetrové hloubky. Otevřená tlama se přiblížila a zabrala celé jeho zorné pole, pak mu sklapla na prst před nosem. Čelisti hlasitě cvakly; dlouhé tesáky připomínaly stěnu z bílých čepelí.

A přesně na ně Eric zamířil mohutným úderem obou pěstí.

Stříbrné boxery zajely do zubů, několik jich roztříštily a rozdrtily. Pravý tesák se s hlasitým lupnutím ulomil.

Tygrodlačice zařvala, odpotácela se dozadu a potřásla mohutnou hlavou, divoce bila ocasem. „Nedostaneš se z téhle místnosti živý,“ přísahala temně oním hrdelním hlasem, který byl typický pro všechny dlaky ve smíšené podobě.

Eric nechápal, jak ho mohla oklamat. Jeho test stříbrem při dřívější příležitosti měl zaúčinkovat, ovšem třeba byla vůči tomuto ušlechtilému kovu stejně odolná jako tehdy jaguáři, které bylo možno zabít zlatem, nikoliv stříbrem.

Zadíval se na své zbraně. V tomto případě mu budou k ničemu, i se svým zesíleným úderným účinkem. Zabít dlaka, surově a hrubě, bylo nesmírně těžké.

Tím zůstala Erikovi jen možnost, které se chtěl vyhnout – bojovat proti zlu zlem, nikoliv čistotou argenta.

„Ale ano, dostanu,“ odvětil po jistém zaváhání. „Já ano.“

Naděžda se napřímila a zadívala se na něj ze své výšky. „Za koho se máš, že si myslíš, že proti mně obstojíš?“ Z tlamy bestie prýštila krev, kapala na nádherně žilkovaný kožich a malovala na něj rudé body.

Zaklesl si boxery pevněji na prsty. „Zabila jsi příliš mnoho lidí, bestie.“

Vrčivě se zasmála. „Převážně zločinců a těch zlých. Nedělá to ze mě jednu z těch dobrých?“

Eric zavrtěl hlavou. „Jedna z tvých obětí přežila a vraždila, protože jsi ji ty proměnila. Tvůj zárodek učinil toho muže ještě nebezpečnějším!“

„A i kdyby? Na světě je dost lidí, které je možné roztrhat,“ odsekla, zařvala a její tělo se napjalo ke skoku. „Za chvíli bude po tobě!“

Naděžda zaburácela a přiletěla k Erikovi, tlapy natažené a krátkou tlamu otevřenou k vražednému kousnutí.

Eric se uchýlil ke svým démonickým silám, kolem rukou mu náhle začaly pohrávat modravé plaménky. Uviděl hrůzu, která se z vteřiny na vteřinu objevila na zpola lidské, zpola zvířecí tváři bestie. To už se mu pokožka zbarvila do temně fialova, prsty se změnily ve spáry a oči zazářily hlubokou červení.

Eric odstrčil Naděždiny paže, žilkovaný kožich zmizel v závoji dýmu tam, kde se ho dotkl.

Naděžda zařvala bolestí a chňapla po něm s odvahou, vybičovanou zoufalstvím. Pochopila, že se v Erikovi ukrývá něco, co přesahuje její síly.

Eric se vyhnul smrtonosným tesákům a ucítil, jak se mu tělo víc a víc zvětšuje. Démon v jeho nitru se dral do normálního světa.

Dvojitým úderem do hrudi a brady poslal dlačici několik metrů napříč Salle Blanche.

Naděžda narazila do stěny a svezla se po ní.

Erikovy doteky opět zanechaly v jejím kožichu holá, vypálená místa. Z mordy jí kapaly rudé sliny, pak se pomalu překotila na bok a jen tak tak se vzchopila natolik, aby neupadla na koberec. Dýchala rychle a přerývaně, podle všeho měla zlomená žebra.

Eric se k ní pomalu vydal a uhasil drobné plamínky kolem svých prstů.

Stálo ho obrovské soustředění, aby v sobě potlačil démona, který se bouřlivě a lačně dožadoval větší svobody. Přepadla ho známá nevolnost, měl dojem, jako by se mu rozkládal žaludek a šplouchal vzhůru.

Dlačice si ho měřila rozhněvanými šelmími zraky, tiše vrčela a výhružně zvedala pysky, i když věděla, že prohrála. Nad takovým soupeřem nebylo možné zvítězit.

„Považoval jsem tvou dceru za tygřici,“ pronesl Eric a dřepl si k ní. „Jak je možné, že jsi imunní vůči stříbru?“

„To nejsem. Staré zranění. V páteři mi pořád vězí neoperovatelný úlomek,“ zasípala na vysvětlenou a odplivla si. „Trénovala jsem, abych snášela bolest.“

Eric přikývl. To vysvětlovalo, proč si Zacharovová počínala navýsost agresivně – snažila se zmírnit bolest zabíjením a požíráním. V Moskvě, Petrohradě a v některých částech Sibiře došlo k úmrtím, která vypadala jako důsledek útoku divokého tygra, což se dalo v divočině tajgy a tundry bez problémů pochopit. Nikoliv ovšem v ruských metropolích. Právě to přilákalo Erikovu pozornost.

Sevřel bestii rukama hlavu a chystal se jí rychlým škubnutím zlomit vaz.

Naděžda ho popadla za předloktí, její drápy se mu bez účinku zarývaly do kůže. „Kdo jsi?“

„Někdo zlý,“ odvětil, „kdo si nemůže pomoci a musí lovit. Jako ty.“ Erikovy svaly se napjaly.

„Nech moji dceru na pokoji. Není dlačice,“ poprosila ho.

„Nespustím ji z očí,“ odpověděl, aniž by jí slíbil milost. Na to je ještě čas.

Jedno z oken za jeho zády se s řinčením roztříštilo, do místnosti zavál slaný večerní vzduch.

Eric se ohlédl přes rameno. Do Salle Blanche právě skákaly dvě maskované postavy, připomínající svým vzhledem členy vojenských speciálních jednotek, neměly ovšem na tmavém oblečení žádné označení.

Než mohl Eric něco říct, popadla ho jakási neviditelná síla a odmrštila ho od Naděždy.

Několikrát se překotil, hned ale pružně vyskočil na nohy. Démon v něm se rozhněvaně dral na povrch, ze špiček prstů mu vyskočily plameny jako od řezacího hořáku. „Co chcete?“

Eric uviděl, jak se jeden z vetřelců sklonil k dlačici a přitiskl jí dlaň ke středu těla. Naděždu zahalil hnědavě zlatý třpyt a popálená místa na kůži se zhojila; pak jí zakuklenec pomohl na nohy.

„Musí zemřít!“ Eric dospěl k závěru, že útočníci jsou spojenci ruské milionářky, nedokázal si ale dění vysvětlit.

Druhý maskovaný muž si ho zvědavě změřil. „Nezvyklý exemplář,“ obrátil se na svého společníka a zvedl paži, dlaň svisle namířenou na Erika. „Takový jsme ještě neviděli. Měli bychom ho odvést s sebou.“

Eric k němu skočil a ucítil odpor, který sílil, čím víc se k neznámému blížil, jako by se brodil čím dál hustším želé.

Démon v něm si s řevem proklestil cestu a z úst mu vystřelily dlouhé plameny přímo na neznámé, kteří si předsevzali zachránit dlačici.

Zakuklenec vepředu překvapeně vyjekl. Smýkl sebou po koberci, kolem těla mu sršely elektrostatické výboje. Natáhl i druhou ruku a nejspíš zesílil neviditelný odpor, jehož zdrojem bezpochyby byl.

Plameny jako by pak ztratily sílu i rychlost, zamrzly ve vzduchu dřív, než dosáhly ke dvojici.

„Je moc silný!“ zvolal muž vepředu vysíleně.

Jeho společník nešetrně zvedl Naděždu, která se mezitím už proměnila zpátky v ženu a ponořila se do hlubokého spánku. „Zastav ho na tak dlouho, jak to jen půjde. Nemáme čas.“ Hodil si ji přes rameno, rozběhl se k oknu a vyskočil ven na terasu.

Eric si prohlížel paprsek plamenů, vznášející se před jeho ústy. Zlo v něm běsnilo a dožadovalo se smrti neznámých. Jak se mohli opovážit? A hlavně: Jak to dokázali?

Výheň se rozprášila a vyhasla.

Eric se už nehodlal nechat těmito triky zastavit. Vykročil vpřed, svaly se mu napjaly.

Zbývající zakuklenec couvl, podle všeho pochopil, že na tohoto soupeře nestačí.

„Kdo jste? Proč přede mnou tu bestii zachraňujete?“ zahřměl Eric. „Roztrhala víc než sto lidí a rozesela své sémě.“

„Protože její smrt by všechno jen zhoršila,“ odpověděl neznámý a pomalu nechal paže klesnout.

„Stejně jako ta tvoje,“ ozvalo se ode dveří.

Dorazil jejich zadní voj. Eric zlehka otočil hlavu a poznal mladého tmavovlasého muže s třídenním strništěm od ruletového stolku. Nepozorovaně odstranil klín a tajně vstoupil. Připravili si svou akci dobře.

„Pospěšte si,“ obrátil se nově příchozí na maskovaného muže. „Prozatím si nikdo ničeho nevšiml. Kamery venku ale každou chvíli zase naskočí.“ Obrátil se na Erika. „Teď víme, že existuješ. To je dobře. A brzy si tě najdeme a postaráme se o tebe, hned jak pro tebe najdeme vhodné umístění.“ V levé ruce držel jantarový amulet a teď ho natáhl k Erikovi. „Ale dnes ne.“

Vyrytý symbol temně zaplál a z kamene vystřelil medový paprsek.

Eric se ještě pokusil útoku vyhnout, ale energie sledovala jeho pohyby, jako by ji někdo řídil.

Obklopilo ho horko. Ucítil vůni piniových lesů v létě a zrak se mu zakalil. Salle Blanche se celý ponořil do jantarové barvy a každý pohyb byl nemožný. Tak musí vypadat vznášení se v kosmickém prostoru nebo uvíznutí v pavoučí síti či v teplé ovocné želatině.

A přece Eric vyplivl jako smyslů zbavený přímo doprostřed další fialový plamen a tentokrát se zdálo, že dokáže cizí energii zatlačit.

Když se znovu dokázal pohnout, ležel v koutě místnosti šikmo naproti baru. Zničeným oknem se do místnosti ševelivě hnal večerní vánek.

Neznámí zmizeli i s Naděždou Zacharovovou.

Na hracím stole ležela omráčená Faina ve spodním prádle a ve vší své kráse, jako by byla jakási zapomenutá sázka či odmítnutá výhra; dlouhé plavé vlasy splývající přes dřevěný okraj připomínaly zlaté nitky.

Jeho plamen, předtím visící ve vzduchu, už neexistoval. Místností už jen jako lehký závoj kouře plula vůně pryskyřice a piniových lesů.

Eric se napřímil a zaposlouchal se do svého nitra.

Zdálo se, že démon je potlačen a nehýbe se. Ale kůže ho stále brněla a hnilobná pachuť v ústech více než jasně dosvědčovala, že se zlo v něm na okamžik osvobodilo.

Symbol na jantarovém amuletu mu něco připomněl.

Ale co přesně?

Přede dveřmi se hlasitě rozezvučely hlasy, někdo se dožadoval otevření dveří. Tmavovlasý muž už podle všeho nedokázal dál odvádět pozornost zaměstnanců nebo kamery venku znovu snímaly okolí.

Eric popadl sako, rozbitým oknem vylezl ze Salle Blanche a dostal se na terasu plnou nábytku a hracích stolů zakrytých plachtami, odkud vedla jediná cesta dolů – skokem. Na rozdíl od neznámých nebyl na tento způsob odchodu připraven.

Přehoupl se přes zábradlí, po několika metrech tvrdě přistál na zemi a překulil se přes rameno. Dřímající zlo v jeho nitru mu propůjčovalo robustnost. Zato sako a látkové kalhoty povolily, na to ovšem nemohl brát zřetel.

Protože si byl vědom toho, jak se Monako hemží kamerami a celými zástupy policistů, vzdal se myšlenky na sprint ulicemi. Místo toho spontánně pokračoval v cestě dalšími skoky dolů, až se dostal přes různé balkóny a malé střešní zahrádky do Port Hercule, největšího přístaviště pro jachty.

Poslední metry zdolal mohutným skokem a přistál daleko od kotvišť ve tmavé části přístavu, odkud hodlal přeplavat pod hladinou ke svému člunu. Tímto způsobem mohl uniknout strážcům. V žádném případě netoužil vysvětlovat úřadům stav zařízení či Fainy Zacharovové.

Po vnějším žebříku nepozorovaně vylezl na palubu své lodi Refugio, kde se převlékl, aniž by v kabině rozsvítil světlo. V tričku, dlouhých černých teplákách a vyzbrojen Rusty Nail se vrátil na palubu.

Kolem něj se na vodě kolébaly menší čluny, větší jachty přirazily k molu blíže u vjezdu do přístavu.

Nejvíc se Erikovi líbila stará loď ze třicátých let, skvěle renovovaná a nádherná na pohled. Mezi obrovitými plavidly z oceli a skla působila, jako by mezi hypermodernou zakotvila minulost.

Eric se posadil na pohodlné lehátko, odkud se mu otvíral výhled na přístav a čtvrť La Condamine, a popadl satelitní telefon.

Monako zářilo a svítilo.

Představovalo podivnou směsici krásy a ošklivosti. Vily z belle époque s jasně nasvícenými fasádami odváděly pozornost od všudypřítomných mrakodrapů u hory. Všude se stavělo do čím dál větší výšky, protože v knížectví už takřka nebylo místo. Mezi tím vším se tyčily palmy a pomerančovníky, jako výstraha, aby lidé úplně nezničili přírodu.

Eric usrkával drink a hleděl ke skále, kde se naproti kasinu skvěl knížecí palác spolu se skutečným centrem Starého města, obojí rovněž nasvícené.

Zvláštní atmosféra tam nahoře se mu zamlouvala. Kdo si dal trochu práci, objevil mezi vší tou nadutostí a betonem také kostely a klidná zákoutí.

Ale zrovna teď by to bylo obtížné. Eric sledoval majáčky, tančící po fasádách a pohybující se křivolakými, spletitými uličkami. Nocí ječely sirény a přehlušovaly tiché šplouchání vody narážející do trupů lodí a vrzání napjatých provazů. Bohaté to vyplaší. Policie pátrala, aniž by tušila, kde má začít.

A tak to taky zůstane. Eric vyťukal tajné číslo, které znali na tomto světě jen dva lidé.

Podle zachrastění poznal, že byl hovor po dvojím zazvonění přijat. Než stihla druhá strana něco říct, spustil: „Jsem v Monaku a narazil jsem na velkou věc. Nějaké blázny, kteří sbírají dlaky. Jednoho mi ukradli před nosem, aby ho chránili. A…“ Zaváhal.

Co to ti neznámí říkali?

Že by smrt Zacharovové všechno jenom zhoršila. A že teď vědí, že on, Eric, existuje a že se o něj postarají. Zdálo se, že se nikterak neděsí toho, co v něm dřímalo nebo kým byl.

„Ne, bojím se, že sbírají víc než jen to,“ pravil rozvláčně. „Ale nedokážu ti říct, co mají v plánu, Sio.“

Německo, Sasko, Lipsko

Eugen Ernst Bechstein vjel s vozem do garáže rozlehlé usedlosti, ležící v blízkosti Kulkvického jezera. Vzápětí se vrata za bílým Range Roverem TD V6 zase zavřela a díky pohybovému senzoru se uvnitř rozsvítilo.

Vystoupil a nechal sako viset na věšáku v autě, protože ho bude později ještě potřebovat. Po večeři se ženou a oběma dětmi ho čekali v centru Lipska na schůzce, na níž měli zapít nové smlouvy s Asian Cosmetiques.

Vlastně by Eugen raději zůstal doma, ale obchod měl v tomto případě přednost. Asijský trh byl podle všeho konečně připraven na speciální výrobky jeho firmy. Ale nedorazí před desátou hodinou večerní, aby ještě víc vylepšil náladu hostů z Japonska několika anekdotami.

Z koženého sedadla sebral tašku s nákupem, prošel dveřmi do domu a v rychlosti naskládal potraviny do ledničky, protože hospodyně dnes měla volno. Proto chvíli trvalo, než objevil prostou obálku, opřenou o skleněnou karafu stojící na jídelním stole.

Skvěl se na ní rukopis jeho ženy a hlásal:

Pro Eugena.

Na vysvětlenou.

Eugen se zamračil, vzal psaní a otevřel ho, zatímco z horního poschodí k němu doléhal smích dětí a hlas chůvy.

Objevil se rovněž ručně psaný lístek.

Milovaný Eugene,

odpusť mi můj čin.

Nemoc se už nedá zastavit, hodnoty se v posledních měsících rychle zhoršují a já nechci být na obtíž Tobě ani našim dětem.

Pokud mi můžeš splnit poslední přání: Rychle si najdi novou ženu, která by byla dětem dobrou matkou.

S láskou, ale také plna nesnesitelného zoufalství

Lene

Jaké hodnoty? Zamrkal, hleděl na stručné řádky a nedokázal si vysvětlit, co mají znamenat. Jaká nemoc? Očividně mu zamlčela, že na tom není zdravotně nejlépe.

Eugen se opřel o stůl, protože náhle ho už nohy neunesly.

Znovu se upřeně zadíval na řádky, přečetl je podruhé, potřetí. Nebýt na obtíž… To, co nalezl, byl jednoznačně dopis na rozloučenou.

Eugen se vzpamatoval, uložil list papíru zpátky do obálky, vstal a rozběhl se do garáže. Tam se vrhl za volant noblesního SUV.

Existovalo jen jedno místo, kde Lene mohla proměnit podobný nesmysl v čin – ve svém milovaném městském bytě.

Auto zavylo, garážová vrata vyjížděla vzhůru nesnesitelně pomalu. Kola se protočila, když zpátečkou vystřelil z malého přístavku, otočil se na štěrkové cestičce a prudce vyrazil krátkou alejí, vedoucí k silnici.

Mezitím se snažil dovolat Lene do bytu, ovšem hlásil se mu jen záznamník.

Jako další krok oznámil mobilem paní na hlídání, že bude její služby potřebovat celý večer. Zatajil jí ovšem, o co jde. Než si bude absolutně jistý, že všechno správně pochopil, nehodlal nic sdělovat jí ani dětem.

Range Rover vyjel z Lausenu a pokračoval po Lütznerově ulici dál do centra. Žádná značka omezující rychlost ho nemohla přibrzdit, Eugen dorazil do Čajkovského ulice rekordní rychlostí a šikmo nacpal dlouhé, mohutné SUV do parkovací mezery na zadní straně budovy, protože druhý vchod byl blíž než ten oficiální.

Vyskočil z vozu, rozběhl se ke dveřím, zadal vstupní kód a vkročil do vstupní haly.

Protože se mu výtah zdál být příliš pomalý, vyběhl nahoru po schodech a malou chodbou dorazil ke vstupním dveřím.

Strčil klíč do zámku. „Lene!“ zakřičel hned při vstupu a rozsvítil.

Byt voněl čistotou a působil uklizeně, Lene musela čerstvě vyluxovat a vytřít.

Dělá člověk něco takového, když hodlá spáchat sebevraždu?

„Lene?“ Eugen chvátal z pokoje do pokoje, všechny byly v dokonalém stavu. Všude se vznášela vůně čisticích prostředků a leštidla, dokonce i v koupelně.

Ale svou ženu nenašel.

Záznamník blikal, ale objevil na něm jen vlastní polekané vzkazy, které vymazal. Skoro by se zaradoval z další obálky, ukrývající zprávu s dalšími záchytnými body, které by tu děsivou záležitost vysvětlovaly.

Kde může být? Pustil se znovu do pátrání, nahlížel do skříní a pod všechny regály a nábytek, aby nic nepřehlédl, ale nikde na něj nečekala žádná hrůzná překvapení.

Co mám dělat? Eugen se vydal do koupelny a zběžně si opláchl zpocenou tvář studenou vodou, pak sundal z věšáku ručník – a uslyšel tiché cinknutí, jak něco spadlo na podlahu.

Naklonil se na bok a zadíval se přes okraj umyvadla na zem.

Protože ten předmět okamžitě nepoznal, sklonil se a zvedl ho. Krycí vršek injekční stříkačky? Musel se zachytit v látce a spadnout, když se utíral.

Eugen okamžitě padl na kolena a pátral po příslušné stříkačce, znovu se díval pod vanu a skříňky, aniž by na něco narazil.

Ale na jednom místě vany, těsně u zdi, objevil dva malé rozmazané stříkance krve, částečně setřené.

Posadil se na okraj vany a hleděl na sotva patrné rudé tečky. Pokusila se Lene vstříknout si smrtící injekci?

Potřebuju záchytný bod. Vyšel z koupelny a zahájil druhou prohlídku, když tu mu padl pohled z okna na ulici před věžákem.

Elektrizován se napřímil: Záchranka!

Uvnitř se svítilo a pohybovalo se tam několik stínů.

Lene! Je možné, že si sama ublížila a pak zavolala ambulanci, protože přece jen chtěla žít?

Eugen se dal do běhu, ven z bytu a dolů po schodech. V ruce svíral jako drahocenný poklad vršek od stříkačky a opájel se novou nadějí, že svou ženu možná přece jen neztratil.

Bez dechu vyběhl předním východem z domu – a uviděl, jak sanitka odjíždí. Protože osádka nepustila maják ani sirénu, byla už pacientka buď mimo nebezpečí nebo…

Eugen zíral za mizejícím vozem.

Rozum mu říkal, že může existovat tisíc důvodů, proč tady záchranka stála a odjela bez sirény.

Zoufalství mu našeptávalo, že uvnitř leží jeho Lene, mrtvá.

Eugen potřeboval jistotu. Když nevelká sanitka zahnula za roh, oběhl věžák, seběhl po příjezdové cestě, rozrazil dveře svého Range Roveru a nastartoval silný turbomotor.

Takřka stejně krkolomně jako při cestě sem se rozjel Čajkovského ulicí, odbočil – a nenašel už po sanitce ani stopy. Vozidlo jako by zmizelo z povrchu zemského.

„Do prdele!“ Eugen jezdil křížem krážem čtvrtí, rozhlížel se na všechny strany, nedal jednomu autu přednost v jízdě a gestem se omluvil.

Byl v pokušení zavolat na policii, ale udělá to až ve chvíli, kdy se sanitka ukáže být falešnou stopou. Policisté by mu stejně řekli, že pátrání může být vyhlášeno až po čtyřiadvaceti hodinách a že dopis na rozloučenou neznamená nezbytně, že se daná osoba opravdu okamžitě zabije.

Tam! Eugen dupl na brzdu, protože koutkem oka zahlédl v postranní ulici něco velkého, bíločerveného.

Rychle tam zacouval a nevěřil vlastním očím – popelářský vůz narazil do sanitky a překotil ji. Před otevřenými sklopnými dveřmi ležely dvě bíle oděné postavy a stále fungující reflektor oranžově zbarveného vozidla na svoz odpadu ozařoval jednoznačné střelné rány v lidech i v zádi.

Eugen polkl a rychle vjel do ulice.

Range Rover projížděl kolem místa, připomínajícího mafiánský film: nehybní lidé, krev, prázdné nábojnice, kulkami provrtaná sanitka a opuštěné nákladní auto.

Pakliže Eugen předtím z dálky považoval bíle oblečené lidi za lékaře a ošetřovatele, teď viděl bílé masky, bílé neprůstřelné vesty a zbraně v rukou. Uvnitř ambulance musel explodovat granát, boční stěna byla tu a tam provrtána děrami a všechno sklo popraskalo, úlomky se třpytily ve světle pouličních lamp.

Bože. Eugen zvedl chytrý telefon, aby uvědomil policii – a strnul uprostřed pohybu. Barevný kapesník, který ležel vedle zhroucené mrtvoly muže, pocházel z Lenina městského bytu. Ach, můj…

Vystoupil a spěšně se pustil přes skřípající střepy a řinčící nábojnice, aby si objev prohlédl z větší blízkosti – byl to kapesník s pestrým mexickým vzorem, který kdysi koupili během pobytu v Toluce.

Byla v té sanitce. Eugen uspořádal nové poznatky do souvislostí a došel k úplně jinému závěru – únos! Pachatelé napsali dopis, aby odvrátili pozornost a zamaskovali odvlečení jeho ženy jako urgentní lékařský případ.

„Lene?“ vykřikl a rozhlédl se. Třásl se po celém těle; vytočil linku tísňového volání, zařadil se mezi lidi čekající na spojení a vrhl při tom pohled na provrtanou kabinu popelářského vozu, v níž nikdo neseděl. Zápach starých odpadků se mísil s pachem krve a různých spálených a doutnajících materiálů.

V dálce se rozječely sirény, někdo musel zaznamenat přestřelku.

„Tísňová linka policie,“ ozval se ze sluchátka ženský hlas. „Promiňte prosím, že…“

Ve stejném okamžiku mu chytrý telefon oznámil, že má hovor.

Eugen se intuitivně podíval na displej: VOLÁ LENA.

„Odpusťte.“ Rychle přerušil spojení a přijal telefonát, který ho měl zbavit strachu, nejistoty a přemítání.

„Leno, jak se máš? Kde vězíš?“ vyhrkl. „Pověz mi, že…“

„Jen klid, pane von Bechsteine,“ přerušil ho muž, za jehož barvu hlasu by se nemusel stydět ani Sean Connery. „Vaše žena je v pořádku.“

„Co… to má znamenat?“ Eugen přejel pohledem po mrtvolách, střelných ranách, po kapesníku. „Vy jste ji unesli?“

„Brzy se vám vrátí, pane von Bechsteine – pokud ovšem vynecháte ze hry policii,“ pokračoval neznámý.

„Kolik peněz požadujete?“ Eugena stálo velké přemáhání, aby se nezhroutil nebo nezačal řvát do telefonu.

„Běžte domů. Ani slovo policii. Počkejte, a vaše žena bude brzy zase s vámi,“ zdůraznil neznámý a zavěsil.

Eugen chvíli zíral na displej, pak stiskl tlačítko opakovaného volání.

Ovšem telefon vyzváněl marně. Nikdo ho nezvedl.

Do ulici zabočil první policejní vůz a zůstal stát za Range Roverem, dveře se otevřely.

„Vy tam,“ zařval jeden z policistů na Eugena. „Vraťte se k terénnímu vozu. Pomalu!“

Udělal, co po něm chtěli, a pro jistotu zvedl zvolna ruce. „Vytočil jsem tísňovou linku,“ pronesl hlasitě. „Chtěl jsem to ohlásit.“

„Zůstaňte stát,“ dostal rozkaz, pak se přiblížily kroky. Před Eugenem stanul uniformovaný muž v neprůstřelné vestě a se samopalem přes rameno, hlaveň namířenou přímo na něj. „Váš občanský průkaz, prosím.“

Eugen zapátral po plastikové kartičce a podal mu ji, aniž by věděl, co má dělat. Po všem, co viděl a právě slyšel, uvěřil v dlouho plánovaný únos a počítal s brzkým požadavkem na výkupné.

Strach z podobného zážitku provázel Eugena už léta. Koneckonců byli s manželkou víc než bohatí. Lene stále odmítala osobní strážce, protože by to zkomplikovalo život i jejich dcerám.

Nebo šlo o smlouvu s Asian Cosmetiques?

„Všechno v pořádku, pane von Bechsteine?“ zeptal se policista, který působil po pohledu na průkaz uvolněněji.

Chci ji zpátky. Záleželo jen na Eugenovi, co na tu otázku odpoví.

Jen na něm.

Německo, Sasko-Anhaltsko, Halle nad Sálou

Claire stála, omráčená bolestí a zděšením, na Starotržním náměstí stranou policejní uzávěry, u níž se tísnili zvědavci. Úmyslně setrvala pod ochranou Oslí kašny, nechtěla, aby si jí někdo všiml. Je mrtvý. Dál upírala oči na plachty na zemi, pod nimiž se rýsovaly siluety ležících postav.

Uzavřeným prostorem se pohybovali lidé v bílých ochranných oděvech a návlecích na botách, rozmisťovali cedulky, pořizovali fotografie či sbírali ze země předměty.

Celou proceduru znala Claire z běžných kriminálních filmů.

Šokující rozdíl spočíval v tom, že tentokrát se ve středu dění nacházela ona se svým manželem – i když zase jen zpola, protože její vlastní duše podle všeho vjela do tohoto neznámého těla. Netušila ani, jak zní její nové jméno. Anastázie?

Zachvěla se a objala pažemi svou nezvyklou, hubenou schránku, zabylo jí zima. Tohle prostě nebyla ona. Cítila se hrozně.

Claire se vrátila na místo nehody, protože právě tady celé to šílenství začalo.

Ale pohled na dění před její milovanou kavárnou Uisce jí nepřinesl úlevu, nýbrž spíš dvojnásobný šok: Její i Finnova mrtvola byly zakryty, policejní technici navíc vztyčili ploty, na něž zavěsili plachty, aby chránili místo činu před nechtěnými snímky televizních a novinových zpravodajů a takzvaných reportérů z řad čtenářů.

Pohled na zavražděného manžela vyvolal v Claire různé dojmy. Život jí teď připadal ještě neskutečnější, všechno v jejím nitru bylo otupělé a netečné, všechno ji naplňovalo lhostejností.

A přesto zůstával zbytek bezpodmínečné touhy být tu pro dceru a najít vrahy, aby je mohla popohnat k odpovědnosti.

Claire se zadívala k týmům kameramanů, kteří filmovali a zachytávali dojmy, přejížděli po řadách diváků a hledali někoho, s kým by mohli natočit rozhovor.

Já bych jim mohla prozradit, co se stalo. Claire nenáviděla tohle hubené tělo, protože ho prostě nedokázala zahřát, byla jí taková zima, až jí cvakaly zuby. Jenom by mi nikdo nevěřil.

Dorazili dva mladě působící zaměstnanci pohřební služby Ars Moriendi v černých oblecích a zmizeli s obyčejnou šedočernou rakví za ochrannou bariérou, aby se o pár minut později znovu objevili a naložili ji i s mrtvolou uvnitř do nákladního auta.

Claire zaslechla útržky vět novinářů. Až k uším jí dolehla slova soudní medicína, pitva, vražda, nepodařené přepadení, řetězec tragických událostí. Zaplavila ji, působila temně a děsivě, protože zněla neochvějně pravdivě – pak už to pro Claire začalo být nesnesitelné, udělalo se jí zle. Musela uprchnout před všemi těmi dojmy a strašným dopadem obrazů, citů a vět.

Obrátila se na podpatku a jako zombie se odpotácela k ukradenému vozu, který předtím zaparkovala v Rannišské ulici. V slzách nastartovala a vyjela, prostě jen tak, pryč od kavárny, od očíslovaných cedulek na asfaltu, od zvědavců a reportérů.

Vařilo to v ní jako v papiňáku, emoční přetlak způsobil, že se najednou dala za volantem do pláče a nekontrolovaného křiku. Za závojem slz skoro neviděla, kam jede.

Hlavně pryč! Pryč od té hrůzy, čiré hrůzy…

Z jedné z ulic se s troubením přihnal pár reflektorů a minul ji ani ne o deset centimetrů.

Claire vykřikla úlekem. S popotahováním si neobratně otřela rukávem uslzenou tvář a zamířila s vozem k chodníku, kde zastavila.

V návalu křečovitého pláče se zhroutila na sedadle, celá se schoulila a ukryla tvář v nenáviděných, útlých rukou se snubním prstenem, který nebyl její.

Slzy jí tiše kanuly z brady na bundu, vonící impregnačními prostředky.

Po nekonečné chvíli se uklidnila, napřímila se a pokoušela se přijít na nějaké nové myšlenky, které by v ní vzbudily naději na dobrý konec.

Právě když se soustředila na to, aby se probudila a zvedla víčka na hezčím místě než toto, rozeznala za zamlženými okny ulici – Pirolweg.

Nevědomky zamířila domů. Za svou dcerou Deborah. Na důvěrně známé místo, slibující ochranu.

Claire vystoupila a zaznamenala, že se pohybuje čím dál snadněji. Zvykala si na tělo neznámé ženy, díky čemuž bylo všechno ještě děsivější.

Přímo před domem stál starý brouk její sestry Nikoly spolu s dalším vozem, v jehož prostoru pro nohy ležel maják, jak si cestou kolem všimla. Takže Deborah nenavštívila jen rodina.

Claire se doslova vkradla malou zahradní brankou na cestičku s popraskanými břidlicovými dlaždicemi, pak se stočila doprava, aby nakoukla do domu kuchyňským oknem.

Její dcera seděla rovně jako svíčka u stolu a apaticky zírala před sebe; Nicola dřepěla vedle ní, jednou rukou ji objímala a byla úplně stejně bledá.

Naproti nim se o kuchyňskou linku opírala mladá žena a v ruce svírala tablet, kam si zapisovala poznámky. Okno bylo pootevřené, takže hovor doléhal až ven.

„… svědky, kteří by mohli popsat pachatele. Ale podle všeho byl maskovaný,“ pronesla policistka v civilu obezřetně.

Nicola pohladila neteř po černé kštici. „Všechno je to neuvěřitelné a…“ vyhrkla bezmocně. „Ještě jsme se bavily o nových receptech a oba chtěli do Irska, aby tam navštívili Finnova strýce.“

Deborah natáhla ruku po sklenici vody, prsty se jí třásly. „Třemi ranami?“ zašeptala nezvučně. „Proč?“

Policistka přikývla. „Je to záhada, protože to vypadá, že pachatel vystřelil až poté, co bylo přepadení dokonáno. Možná ho váš otec navzdory masce poznal?“

Deborah si zvedla sklenici k suchým rtům, napila se a odložila ji. „Já… moje rodina nezná nikoho, kdo by byl něčeho takového schopen.“

„Možná pachatele navnadila ta aktovka?“ nadhodila policistka. „Co v ní váš otec nosil?“

„Každý, kdo ho znal, věděl, že s sebou tahá fotografie, ale určitě ne takovou hromadu peněz, aby na to potřeboval kufřík,“ odvětila Deborah nezvučně.

Claire sledovala rozhovor se zadrženým dechem. Bylo šílené naslouchat, jak se baví o její smrti a Finnově vraždě. Takhle se musí cítit duch!

Mladá policistka se zahleděla na svůj tablet. „Vyhrožoval jim někdo?“

„Jak vyhrožoval?“ rozlítila se Nicola. „Moje sestra byla ta nejmilejší osoba, jakou znám.“

„Jistě. Ale někdo se mohl domnívat, že její kavárna vydělává spoustu peněz a že by mohl požadovat výpalné,“ namítla vyšetřovatelka; při tom se napřímila a vytáhla z kapsy vizitku.

„Kletba,“ hlesla Deborah. „Lpí na nás kletba.“

„Nejdříve se seberte. Nechám vás obě na pokoji. Kdyby vás něco napadlo…“ Položila tenký kartón na stůl a dala se na odchod.

Když se otevřely domovní dveře a policistka procházela kolem, ustoupila Claire do stínu. Nikdo by mi nevěřil, kdybych vyprávěla svou historku. Zadívala se na sebe. Mysleli by si, že mi přeskočilo.

Dveře auta s třesknutím zapadly do zámku, motor naskočil a vůz odjel.

Claire hleděla do okna a necítila sebemenší úlevu ani vysvobození, ačkoliv před sebou viděla Nikolu a Deborah. Moje rodina. Stal se pravý opak – jak si tak sestra s dcerou ležely s pláčem v náručí, znovu se jí zmocnilo zoufalství.

Claire se s povzdechem odvrátila a kradmo se odplížila po cestičce zpátky.

Neměla nic, dokonce ani rozumné vysvětlení, aby mohla předstoupit před policii či před vlastní dceru.

Ale vzdát se nepřipadalo v úvahu.

Jak to mám navléct? Opatrně? Z dálky a pomalu ji na to připravit? Claire stála před vlastním domem jako cizinka a rozhlížela se.

Ve Vřesovištní ulici se dosud nacházela jedna z posledních telefonních budek a v ukradeném autě ležely v přihrádce mince do parkovacího automatu nebo nákupního vozíku.

V hlavě se jí vylíhl neurčitý plán.

Rychle se rozběhla k autu a zajela do Vřesovištní ulice, kde zaparkovala. Pak popadla drobné a spěšně vykročila k telefonní budce, kde to páchlo zmoklými psy, starými žvýkačkami a vlhkým papírem. Se zavrzáním za sebou zavřela dveře.

Mince s cinkotem zmizely v otvoru a Claire vyťukala číslo vlastní pevné linky, aniž by dokázala přestat zírat na tmavozeleně nalakované nehty. Surrealistické.

Chvíli to trvalo, pak někdo zvedl sluchátko.

„Riordanovi,“ ohlásila se Nicola.

Claire polkla, jako by ztratila hlas. Musela se jednou rukou opřít o prosklenou tabuli.

„Haló?“ zvolala teď její sestra o něco energičtěji.

„Tady… tady je Claire,“ hlesla, příliš tiše, příliš nejistě.

„Kdo je tam?“

„To jsem já. Claire,“ zopakovala a to už zápasila se slzami. „Musíš mi věřit, když ti…“

„Claire tady není,“ odvětila Nicola, která jí podle všeho špatně rozuměla. „Dnes zemřela.“

„Ne! Ne, ne! To jsem já, Claire, tvoje sestra,“ zvolala zoufale. „Jsem…“ Hlas jí selhal.

Na tři vteřiny zavládlo na opačném konci drátu bezradné ticho.

„Tomu nevěřím,“ vykřikla Nicola. „Ať seš, ty pomatenče, kdokoliv, už nikdy nevolej, nebo zjistím, kde bydlíš, a pak tě…“

Spojení se přerušilo.

Claire strnule stála v neónovém světle telefonní budky.

Musela se přimět, aby vrátila sluchátko do vidlice, a vyděsila se, když zaznělo řinčení vrácených mincí. To mě mohlo napadnout.

Pohled jí padl na odraz vlastní, a přece cizí tváře v postranním skle páchnoucí budky. Nemohla s tím nic dělat.

Přitiskla dva prsty na poškrábané sklo a obkroužila rysy zrcadlícího se obličeje. Žádná bytost na světě se nemohla cítit opuštěněji a ztraceněji než ona. Musím znovu umřít, abych tomu všemu unikla?

Tiché zarachocení jí prozradilo, že někdo otevřel těžkopádné dveře; dovnitř se nahrnul čerstvý noční vzduch.

Claire se neotočila. Díky odrazu ve skle za sebou viděla neznámého, dost malého muže v obyčejných šatech, který si ji zvědavě měřil.

„Skončila jsem,“ pronesla nepřítomně, aniž by se pohnula. „Tady v misce ještě leží mince. Můžete si je nechat.“

„Mockrát děkuji.“ Otevřel dveře víc, aby mohla projít. „Ale měl bych ještě otázku. Kdo opravdu jste?“

Sto tisíc duší – kolik lidí to může být?

Jules Renard (1864–1910)

KAPITOLA III

Knížectví monacké, La Condamine

Eric pročetl hromadu novin odshora až dolů a s jistým překvapením konstatoval, že o událostech v kasinu v Monte Carlu nikdo nepíše, ačkoliv se před jeho branami tísnily zástupy novinářů a fotografů.

Ani jediný článek, dokonce ani v týdenících.

Bylo možné, že se kasinu podařilo udržet celý incident pod pokličkou a že stačilo najít nějaké řešení pro Fainu a její matku?

Vlny otevřeného moře dosahovaly až do Port Hercule. Eric ovšem mohutné kolébání Refugia takřka nevnímal, už si zvykl na život na vodě.

Původně chtěl z Monaka odplout, ale kvůli špatnému počasí si to rozmyslel. V nadcházející bouři by nebylo nic příjemného proplouvat vzedmutými vlnami a doufat, že nepřehlédne žádný útes.

Odložil stranou Le Monde a vrhl pohled na bulvární tisk, kde určitě také nic nenajde. Ani herna, ani bohatí a bohatší či knížectví samotné neměli zájem na tom, aby celá záležitost vešla ve známost. Půjdu si trochu zaběhat. Aspoň si vyčistím hlavu.

Rychle se převlékl, vklouzl do běžeckých bot a vyšel na pevninu, kde na Quai des États-Unis přešel do lehkého klusu.

Jeho cesta vedla přístavem, kolem malých i velkých jachet, které sebou zmítaly v neklidných vodách a dávaly zabrat fendrům. Bylo dost teplo, vzduch byl cítit mořem a výfukovými plyny, tu a tam pomeranči.

Zatímco se jeho nohy zvedaly a klesaly, Eric přemýšlel.

Na první pohled vypadalo přepadení jako obyčejný únos spojený s žádostí o výkupné. Bez jeho malého představení s matkou a dcerou, která soudě podle křiku poprvé v životě viděla dlaka v jeho smíšené podobě, by zmizení Zacharovové proběhlo méně dramaticky.

Eric si nedokázal představit, jak se Faina cítila. Její matka zmizela, místo toho spatřila dlaka v celé jeho běsnící kráse a takřka ji zabil šílenec – on sám.

Pro něj to mělo tu výhodu, že po něm nepátrala policie, lépe řečeno nepátrala po muži jménem Kajtan Berg-Welsner. Právě pod ním se nechal zanést na seznam pozvaných hostů, coby údajný velmi bohatý akciový milionář. Mezitím už se zajisté zjistilo, že tento muž neexistuje a jeho tvář není zachycena na žádném záběru, protože bezpečnostní kamery byly vypnuté. Při příchodu si dával pozor, aby se ztratil v davu.

Falešných jmen měl Eric k dispozici stejně tolik jako falešných pasů. Někdy si nasazoval vousy a paruku a používal různé přízvuky, aby sehrál svou roli důvěryhodněji. Člověk musel být nápaditý, pokud chtěl vyslídit dlaky v jejich nejroztodivnějších podobách a složit je.

Bylo to jeho poslání, démonické jádro nejádro.

Eric míjel bistra a hospůdky, kde nevládl nijak čilý večerní ruch. Navzdory cirkusovému festivalu nepanovala hlavní sezóna a počet turistů zůstával omezený.

Zahnul na Quai Antoine 1er, aby odtamtud vyšplhal po skalních schodech nahoru ke Starému městu a paláci. Nad hlavou mu plachtili racci, unášení poryvy větru jako vystřelené šípy. Lovili snadno polapitelné jídlo, hlavně z rukou neopatrných lidí.

Kdysi Eric býval sám dlakem, dokud neužil léčivý prostředek, který ovšem plně nerozvinul svůj účinek. V bezvýchodné situaci mu zachránil život žárlivý démon, což s sebou přineslo jiný, neobyčejně nebezpečný problém: Dokázal v sobě vyvolat a využít démonickou stránku – ovšem platil za to daň v podobě bolesti. Navíc ho přepadal hlad, žravý reflex jako u žraloka, který ucítil krev oběti.

Bohužel se terčem tohoto hladu stala právě žena, kterou miloval jako žádnou jinou předtím.

Proto žili Sia a on odděleně, jak tomu eufemisticky říkali. Příležitostná setkání museli přerušovat ve chvíli, kdy démon v Erikovi získal příliš navrch, takže začal být díky své lačnosti nevypočitatelný. Právě při sexu nastával kritický okamžik, protože kvůli emocím ztrácel víc a víc kontrolu.

Eric zdolával úzké schody, míjel navrstvené a dohromady svařené koule z kanónů i malý amfiteátr; stromy a keře se nakláněly v sílícím větru.

Zastavil na terase pod silničním přivaděčem, po němž jezdily autobusy s turisty k paláci, a zadíval se na noční Monako, v němž se znovu probouzely k životu pouliční svítilny a reflektory. Naproti, odděleno přístavem, leželo ve čtvrti Monte Carlo kasino, pod sebou viděl Refugio.

Vzdálené blýskání nad mořem ho přimělo otočit hlavu. Blížila se bouře a přinášela s sebou vichřici a déšť.

Jí by se to líbilo. Také Sia skrývala ponurá tajemství, která jí nikterak neulehčovala existenci. Byla upírka, dítě Jidášovo, jak se jmenoval její druh, a díky tomu náležela démonu Botisovi.

Než aby se příliš ponořil do vzpomínek na pohlednou zrzku, soustředil se raději na večer v kasinu, odkud si odnesl dvě domněnky.

Za prvé: Faina v sobě může nosit dlačí sémě, které ovšem prozatím nevzklíčilo. Nesmí ji spustit z očí.

Za druhé: Naděžda byla unesena skupinou, která věděla, kdo jsou dlaci, ale nezabíjela je jako on, aby minimalizovala hrozby pro nic netušící lidi. Tito lidé je chytali.

Ale aby s nimi prováděli co? Eric zažil v průběhu své lovecké kariéry ta nejbláznivější setkání. Někteří lidé chtěli využít krev dlaků pro nejrůznější účely, a také existovaly kulty, jejichž přívrženci se bezpodmínečně chtěli stát tím, čím byly jejich zpola lidské, zpola zvířecí vzory.

Dlaci se vyskytovali v nejroztodivnějších podobách na celém světě, přičemž až dodnes se Eric setkával převážně se savci. Jedinou výjimku představovala hadodlačice. A i když netrpěl arachnofobií, ocenil by, kdyby nikdy nenarazil na pavoukodlaka.

Způsob jednání černě oděného týmu ho nutil k zamyšlení. Drželi ho na uzdě neviditelným silovým polem, které podle všeho nespočívalo na elektrickém základě.

Tím zbývali jen další spoluhráči ze světa stínů.

A otázka všech otázek: Co zamýšlejí s dlaky?

Eric se dal znovu do běhu a současně v duchu procházel každičkou scénu z oné osudné noci, vybavoval si každé slovo, každé gesto, každou drobnost. Při tom klusal po přivaděči, čtvrtí Condamine, a ve Fontvieille minul pestrobarevný stan, v němž se konal každoroční cirkusový festival.

Muž, který na závěr dorazil do Salle Blanche, nemaskovaný a velmi sebevědomý, nosil prsten. Pečetní prsten ze stříbra, platiny či bílého zlata. Eric si ho všiml, když zvedl do výšky jantarový amulet.

A pak je tady ten symbol vyrytý do medově zbarveného šperku.

Už jen vzpomínka na paprsek, který z něj vycházel, zaplnila Erikův nos vůní piniových lesů a léta.

Dohadoval se, že se v amuletu ukrývá kouzlo nebo slouží jako katalyzátor uvolňující síly. Předsevzal si, že si o jantaru zjistí víc.

Eric supěl do kopce pod plody obsypanými pomerančovníky, až vlevo před sebou uviděl hřbitov knížectví.

Bez okolků zpomalil a zahnul do terasovitě vybudovaného areálu. Byl zvědavý, jak se v Monaku zachází s mrtvými.

Škála hrobů byla velmi pestrá, od vysoko se tyčící zdi s uzavřenými výklenky v sloupcové chodbě až po jednotlivé hroby natěsnané k sobě pod otevřeným nebem, tu prosté, tu bohaté, tu s kryptami, tu opatřené zdobnými uměleckými prvky, jindy zase zkrášlené podobiznami mrtvých.

Nejstarší hroby, které míjel, pocházely z devatenáctého století. Angličané, Francouzi, Němci, dokonce i mrtví byli v této zemi mezinárodní.

Trochu strašidelný připadal Erikovi hrob dívenky, zdobený sochou dítěte v životní velikosti, z bílého mramoru. Skulptura měla přehozenou nohu přes nohu a byla umístěna na podstavci. Kamenné oči jako by ho sledovaly, zatímco se na knížectví hnaly černé mraky, plivající blesky. Bylo načase vrátit se na palubu, než bouře zasáhne Monako plnou silou.

Eric seběhl z opuštěných hřbitovních teras a v nadcházejícím drobném dešti se vracel ulicemi, tunely a veřejnými zdvižemi, jichž se tu pár našlo, do Port Hercule.

Na posledních metrech nábřeží ho nakonec přece jen dostihla průtrž mračen. V záplavě blesků a deště se vrátil na Refugio, která se stejně jako ostatní jachty a lodě prudce zmítala na vlnách. Lana sténala, fendry vrzaly a otíraly se o sebe hlasitěji než obvykle.

Aspoň si můžu ušetřit sprchu. Eric ze sebe v koupelně shodil promočené věci a zahalil se do tmavě šedého županu.

V nevelké kabině si nalil víno a pozoroval, jak se červeň zmítá v tenkých, průhledných stěnách. Vlny na moři a ve sklenici, souznění rudé a modré.

Vytáhl z černého obalu laptop a zapnul ho. Venku bušily do paluby obrovské kapky a vytvářely rovnoměrný šum.

Eric se přihlásil přes modem na server na odlehlém místě, kde doslova a do písmene umístil vlastní vyhledávací stroje. Dobře chráněné na bezpečném kousku země a opatřené nejrůznějšími programy, které dokázaly vyslídit všechno od souborů dat až po obrázky, byly pro něj přístupné z jakéhokoliv místa na zeměkouli.

Kdysi dával Eric přednost stálému bydlišti, ovšem pak si zamiloval život na palubě této skromné, nenápadné jachty. Byl díky ní svobodnější a obtížněji vypátratelný.

Tak do toho. Nechal tři propojené počítače pátrat po informacích o jantaru, od faktů až po pověsti.

Pak po paměti namaloval v kreslicím programu spatřený symbol a spustil další vyhledávání.

Díky svému malému výletu na hřbitov věděl, že se nejedná o řeckou omegu, jak se zprvu domníval. Viděl ji na spoustě hrobů.

Během několika vteřin ho už běžné vyhledávače zavalily výsledky.

„Váhy,“ přečetl si astrologický význam: podtržítko, nad ním omega s protaženými postranními liniemi. Ve většině horoskopů byly váhy znázorňovány výlučně obrázkem, se dvěma miskami a příčným břevnem.

Internet ho zahltil spoustou informací kolem vah: vzdušné znamení, jediný předmět ve zvířetníku, kultivovaný, diplomatický charakter a všechny další hlouposti, které se tomuto znamení přisuzovaly a které nutily své příslušníky patřičně se rozhodovat a jednat.

Eric si promasíroval levý spánek a přemítal.

Neměl neznámý na prstenu klasické zobrazení vah? Misky visely ve stejné výši. Nebo mě klame představivost?

Dopřál si další doušek vína a zaposlouchal se do skřípotu a pronikavého řinčení, vyluzovaného nesčetnými stěžni a oky v přístavu, jak kov narážel na kov.

Moji protivníci jsou astrologové se slabostí pro váhy a magii, usoudil nespokojeně. Pěkně nesmyslný poznatek.

Zadíval se na spletitý, tmavý symbol na svém pravém předloktí, který se velmi podobal tomu na pravé straně lebky. Cejch démona jménem Avnas, polibek a nesmazatelná připomínka. Velké prokletí, pramalé požehnání.

Avnas a Botis se nenáviděli – o to bylo složitější vést život se Siou. Přesto Eric pracoval na tom, aby tuto ničivou žravost potlačil, aby s ní mohl žít. Žít hezký život, bez dlaků a démonů.

Asi by se to dalo nazvat romantickou utopií, ušklíbl se v duchu.

Vyhledávač mu nabídl nekonečné množství organizací, hlásících se k vyrovnanosti, harmonii a spoustě dalších atributů vah.

Eric si povzdechl a zaposlouchal se do šumění deště, nástavbou kabiny lomcoval prudký vítr.

Potřebuje snad ta skupina od každého dlačího druhu jeden exemplář, aby vytvořila rovnováhu, ať už jakéhokoliv typu? Pro nějaký rituál? Nebo shromažďují různé služebníky démonů? Tím by byla v nebezpečí i Sia.

Přemítání nepřineslo žádné ovoce. Potřeboval input, bezpečné a jedinečné informace.

Pohrával si s myšlenkou, že znovu vyhledá Fainu nebo přinejmenším různá bydliště rodiny Zacharovovy, aby v nich pátral po stopách. Chtěl být připraven pro případ, že by tato militantní skupina astrologů jednoho dne stanula na jeho prahu. Už dokázali, že ho navzdory jeho démonickým silám dokážou udržet na uzdě, což mu způsobovalo vrásky na čele a nutilo ho k zamyšlení.

Déšť už pomalu ustával, bouře mizela za horami a dávala o sobě vědět pouze vzdalujícím se hřměním.

Eric vstal a vyšel na palubu, přiléhající za spodní kajutou k zádi. Stále silný vítr mu rval vlasy.

Kroužil posledními zbytky vína ve sklenici, nasával vůni soli z rozbouřeného moře a hleděl na světla města, které by velmi rád spatřil bez těch ošklivých mrakodrapů. Ovšem kapitál potřeboval místo a tvořil si ho ve výšinách.

Pocit, že stanul tváří v tvář novému nepříteli, na něhož nebyl připraven, Erika zneklidňoval. Nutil ho k aktivitě, což se mu pranic nezamlouvalo. Většiny chyb se člověk dopouští ve chvíli, kdy získá dojem, že musí popadnout věci za pačesy. Dost často se ale vyplatí vyčkávat a pozorovat.

Čistě instinktivně se obrátil doprava a na palubě středně velké jachty spatřil stát ženu, zahalenou do pokrývky, která na oplátku sledovala jeho a v rukou svírala hrnek, z něhož stoupala pára. Její nehybný postoj mu připomněl mramorovou sochu dítěte.

Erika zamrazilo. Zvedl volnou ruku a zamával jí, žena jeho gesto opětovala. Někdy je člověk při pozorování sám pozorován. Lovci, číhající na kořist, mohli být snadno zaskočeni z boku a zezadu.

Rozhodl se, že už nebude dát čekat a číhat, místo toho se poohlédne u Zacharovových.

Jen pro jistotu.

Německo, Sasko-Anhaltsko, Halle nad Sálou

„Vy nejste Anastázie. To jsem v posledních minutách pochopil.“ Neznámý muž si ji pozorně měřil. „Ale jak se dostala vaše duše do těla Marlene von Bechsteinové?“

Claire zamrkala a hystericky se rozesmála, když poznala jeho hlas: Patřil onomu zakuklenci, který ji v ulici před nákupním centrem držel u hlavy pistoli.

„Proč jste mě nezastřelil?“ zašeptala a pomalu sklouzla na špinavou zem před telefonní budkou. „Pak by to všechno skončilo. A já… bych se mohla probudit.“

Rozhlédl se, pak se posadil vedle ní, přitáhl si nohy k tělu a nedbale se o ně opřel pažemi. „Vy si myslíte, že se vám to zdá?“

Claire přikývla.

„Nezdá.“ Vytáhl z kapsy kožené bundy kovovou krabičku, otevřel ji a nabídl jí. „Tofé. Starý recept. Dneska se už takové nedostanou.“ Protože na něj nechápavě zírala, schoval měkké bonbóny, zanechávající ve vzduchu nádhernou karamelovou vůni, zase zpátky.

„Kdo je Anastázie? A co mají znamenat ty duše?“ zeptala se nejistě a znovu se roztřásla. Ještě ani zdaleka nebyla přesvědčená o tom, že neuvízla v nějakém výplodu fantazie.

Svlékl si koženou bundu a podal jí ji. „Takže náhodné zachycení,“ konstatoval. „To asi Artjoma nepotěšilo.“ Cucal své tofé. „Artjom byl jeden z těch bíle oděných. Těšili se na příchod své hery, paní. To je právě ona Anastázie, pro niž připravovali Lene von Bechsteinovou.“

„Připravovali?“

„Putující duše může vklouznout do nového těla jen tehdy, když je původní duše dohnána do stavu naprostého zoufalství a člověk nevidí jiné východisko, než aby… no, spáchal sebevraždu.“ Ukázal na obvazy na jejích předloktích. „Tito vyvolení jsou vystaveni manipulacím a dohnáni k tomu, aby spáchali nedrastickou formu sebevraždy, a tělo tak neutrpělo žádné nenapravitelné škody. To by bylo vskutku kontraproduktivní.“

Claire si přes sebe přehodila bundu, zvedla ovázané paže a zadívala se na útlé ruce a snubní prsten. „A proč vězím v tomto těle místo té… Anastázie já?“

Muž zamyšleně pokývala hlavou. „Hm.“

Claire si všimla, že se přestala třást. „Vy to nevíte?“

„Říká se, že duše zemřelých setrvávají na zemi a odmítají odejít, přičemž existují dál jako duchové nebo stejně jako vy využijí šanci a vklouznou do volného těla. Děje se to nevědomky a pro postižené je to nanejvýš matoucí.“ Otřel si ruku a natáhl ji k ní. „Mimochodem, jmenuju se Fabian.“

Claire se zamračila. „Chtěl jste mě zabít a já…“

„Anastázii,“ opravil ji chápavě. „Na tu jsem měl spadeno. Je to mocná putující duše a patří k těm zlým, mírně řečeno.“

„Mohl byste lhát.“

„Ale nelžu.“

Claire se zahleděla na sedícího muže a dál se snažila ovládat a pozorně naslouchat. „Předpokládejme, že to bylo tak: Nechtěla jsem po nehodě odejít a opustit svou rodinu,“ nastínila svou motivaci. „Někdo zabil mého manžela a já chci vědět proč.“

„Dva velmi silné důvody k tomu, aby duše přerostla samu sebe. To to vysvětluje.“

Claire přejela pohledem po ulici, kde nevládl takřka žádný ruch. V tuto hodinu mělo jen pramálo lidí důvod tudy projíždět či procházet nebo dokonce používat telefonní budku. „Co by se stalo s mou duší?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Válka Starých duší.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.