Um identity

Autor: Ing. Jiří Krutina

Edice: Um vědomí

Nakladatelství NOOS, s.r.o.

Hábova 16, 155 00 Praha 5, www.noos.cz, objednavky@noos.cz, tel. +420 777 788 079.

ISBN 978-80-88117-12-4

© 2018. Opisování a jakékoliv rozmnožování bez svolení autora není dovoleno a bude považováno za porušení autorských práv.

Vědomí-Já není žádným z prožívaných pocitů sebe - já, ale živým polem vědomí, které zpřítomňuje (vědomí - slovesný tvar) a cítí každé prožívané já a zpřítomňuje každé jeho tělo.

Předehra souznících tradic

"Poznej sebe sama a poznáš svět a bohy!"

Evropská gnostická tradice

„Být či ne-být, to je oč tu běží!

Nad všecko věren buď sobě samému. A z toho pojde pak jako z noci den, že nebudeš nikomu nevěren.

Nic není buď dobré, nebo špatné, naše myšlení dělá věci dobrými nebo špatnými.“

Hamlet, William Shakespeare

„Svobodné božské vědomí je podstatou já. Je skutečností nejvyššího já ( paramátman). Je prosto všech překrytí a stále plně přítomné.“

Mrityunjidbhattaraka

„Co, či kdo je já?

Tělo není já, dech není já, intelekt není já, prázdný prostor spánku beze snů není já,

tento vesmír není já,

ateistická tradice není já,

védská tradice není já,

buddhistická ani jiná tradice není já.

Svobodné božské vědomí je já a nic jiného.

Těla, dech, intelekt a prázdnota i různé tradice jsou stavy tohoto vědomí.“

Kšemarádža, komentář k první Šivově sútře I.1: (čajtanjátma) Vědomí je každé já

„V každé jednotlivé bytosti existuje svobodný stav vědomí. Musíš nalézt tento stav. K jeho odhalení se zaměř na celistvé vědomí individuality, které je současně individualizovaným stavem univerzálního vědomí samého.“

Vidžňána Bhairava, verš 100

„Za tvými myšlenkami a pocity, můj bratře, stojí mocný vládce, nepoznaný mudrc, jehož jméno je Já. V tvém těle spočívá. Je tvým tělem.“

Friedrich Nietzsche

Úvodní hledání a zkoumání sebe

Základní imperativ naší evropské kultury, pokud se hlásíme k jejím řeckým myslitelům zní "Poznej sebe sama!". K tomuto poznání a vnitřnímu pochopení nás vybízí nejen naši souputníci či "sou-druzi" (nebál bych se dát tomuto slovu skutečný význam) přes most času, ale všichni autentičtí spirituální učitelé světa, ať už patří k jakékoliv náboženské či filozofické soustavě či kultuře světa. Otázkou kterou si nejen formulujeme ale zejména žijeme je to, co znamená ono "poznání sebe" - co se tím míní?

Vyslyšení tohoto nabádání mi přinesla prohloubená a zintenzivněná meditativní transformační zkušenost v roce 2003, během které jsem rozpoznal nejen samo ryzí vědomí - vědomí jako takové a v něm spočívající nevyčerpatelné kvality a vitality jako skutečný "hmatatelný" základ-esenci všeho, co je a může být, všeho, co vnímáme, vše co si uvědomujeme, myslíme i cítíme, ale i jako mou vlastní primární identitu v nejrůznějších možnostech - potencialitách bytí, aspektech, kvalitách a ztělesnění. Během této zkušenosti jsem prožil mnoho individuálních identit já, osobních, lidských, ale i trans-personálních, které byly různou formou jediné duše, kterou jsem rozpoznal jako své přirozeně nesmrtelné či věčné širší Já-Tělo, které má charakter otevřeného vědomého cítícího pole přesahující jakékoliv pouze prožívané já či tělo. Toto širší pole mého vědomí (nikoliv mého ve smyslu vlastněného určitým já, ale vědomí ve smyslu, kterým jsem a které mě zpřítomňuje), neboli vědomí-Já jako celek, se stále jako celek zpřítomňuje a ztělesňuje ve svých nesčetných inkarnacích, aktuálních, možných i paralelních individuálně prožívaných já a jejich tělech.

Tato zkušenost hluboce pozměnila nejen můj dosavadní způsob života a nazírání mnohých skutečností, ale pomohla mi znovu-pocítit a znovu-rozpoznat skutečné vnitřní hod-noty napájející můj život a současně celou mojí bytost přesměrovala k tomu, co jsem si prvně pro sebe nazval "duchovní cesta", či "stezka sebe-poznání" a dnes zvu umem či jógou vědomí, kterou chápu jako přirozenou nejvnitřnější podobu vnitřního vzdělávání.

Mé první setkání se spiritualitou a meditací po této zkušenosti bylo s učením indického mudrce Ramany Mahárišiho zaměřeného na kořenovou otázku "kdo jsem já?", či "co jest já?", tzv. átma-vičárou, s kterou seznamoval českou veřejnost, Jiří Vacek.

Během takřka dvanácti let vlastní i společné praxe s meditační skupinou Jiřího Vacka jsem se takřka výhradně věnoval duchovní práci, vedení meditačních seminářů, veřejných meditací, společných meditací s přáteli v širším i užším kruhu a byl v osobním i písemném kontaktu s několika duchovními učiteli meditace působící v zahraničí vycházející z tradice tantry kašmírského šivaismu. Postupně se ale začala rozcházet má zkušenost a prožívání a z ní plynoucí pochopení nejen učení Ramany Mahárišiho, ale i celkový pohled na sami základní aspekty skutečnosti, jak je vědomí, duše, tělo i to, co je esencí spirituality jako takové, či jejím cílem s výkladem či "jazykem" duchovní školy Jiřího Vacka. Současně snaha vést otevřeně dialog o učení a jeho výklad nebylo možné, neboť o to nebyl zájem a tak jsme postupně se svojí ženou ukončili spolupráci s touto skupinou.

V učení Jiřího Vacka se například nehovoří o mnohaúrovňovosti našeho já, ani o tom, jaký je život "po smrti" či "mezi životy" a jak souvisí s životem v těle, apod. Je pak samozřejmě oprávněnou otázkou, zda autor vůbec dosáhl odpovědí na své spirituální otázky, které žije a které mu stále "nedávají spát". Cestu meditace chápe v duchu "védantického" negujícího rozlišování já od ne-já, v prvé řadě od tzv. hmotného těla (ve skutečnosti těla viděného zvnějšku, tedy defakto mentální představy) a tzv. "mysli". Naše pravé Já chápe jako rozlišené od těla a mysli a vede k dosahování "božského Já" "odtahováním pozornosti od těla a mysli a přivracením na vědomí Já jsem", což bylo a je nejen zcela v rozporu s mou prožívanou zkušeností a způsobem meditace, ale přináší další velmi závažné a rozporuplné otázky k celému učení. Navíc eklektický pohled spojující "křesťanskou mystiku" a rozumem pochopenou indickou rádža jógou v učení Jiřího Vacka, neodpovídal nejen mému zkušenostně prožívanému souznění s tradicí tantry a kašmírského šivaismu, ale současně dle mého názoru spojuje dvě zcela rozdílné tradice vyvstalé z různých kultur i z různých svých původních otázek do "kočkopsa", který přináší spíše mnoho dalších otázek, než odpovědí. Neslučitelnost a disonance s takto formulovaný učením a duševními strukturami, které strukturuje, vedla k přirozenému přerušení spolupráce. Přesto bylo toto období pro mě velmi cenné a mimo jiné součástí mého potřebného vzdělávání a učení se, zejména v oblasti vnitřní pedagogiky.

Být-vědomý a být-vědomím, jak to chápu a učím vyžaduje nejen samu prvotní základní schopnost roz-poznání samotného vědomí v naší zkušenosti, tedy být ztotožněn se samotným vědomím, což mnozí učitelé meditace považují za konečný duchovní cíl, tzv. "osvícení", či "dosažení poznání", ale také plně toto vědomí zpřítomňovat a ztělesňovat v našem každodenním životě, jednání, vztahování, myšlení. Cílem meditace není nějaký "konečný stav", či "konečná odpověď" na všechny naše otázky, ani nějaký fixní stav, kterých bychom mohli dosáhnout a od té doby na sebe vztáhnout "nálepku" dosažení osvícení a konečného prozření. Samotnou meditaci chápu jako způsob bytí ve kterém usilujeme o to, být živým vyjádřením vědomí, kterým jsme, které nás každým okamžikem po okamžiku zpřítomňuje jako nás samé a tělo, kterým jsme. To bez současného udržování celo-tělesného vědomí - vědomí těla jako celku, ať už jsme si současně vědomi čehokoliv jiného není - z principu možné. Právě tělo je oním zdrojem mnoha já a samo tvoří Já jako celek, je tím, co sjednocuje naše vědomí.

Tímto tělem ale není tělo viděno z vnějšku, ale tělo, jak jej subjektivně cítíme z nitra. Tímto tělem není ale jenom naše fyzické tělo cítěné "z nitra", ale zahrnuje i od něj neoddělitelné prostory v těle a kolem těla. Právě tento zásadní rozdíl v nazírání jak prožívaných zkušeností jako je tělo samo ale i jazyka jako součásti našeho vědomí komunikující samo vědomí a naše prožívání, mě vedlo k vlastnímu hledání vyjadřování mých zkušenosti a pochopení.

Z počátku jsem si myslel, že jde jenom o jiný "jazyk" a "formulaci" v zásadě "stejné zkušenosti", proto jsem se snažil psát stejným jazykem školy Jiřího Vacka. Nicméně později jsem dospěl - a to doslova k tomu, že právě jde o jazyk, který komunikuje naší zkušenost - zkušenost nás samých, našeho já, které žijeme a je neoddělitelný od vědomí, kterým jsme. Náš jazyk a řeč je neoddělitelný od našeho myšlení a přímého prožívání. Je velkým rozdílem používat například jazyk "z hlavy" k popisu či myšlení "o" věcech", které slovy nálepkujeme a používání jazyka jako prostředku k prohloubení prožívaných otázek našeho bytí ve kterém naopak necháváme mluvit bytí daných věcí samých.

To nejcennější z tohoto období bylo seznámení se s tradicí meditativního tázání (átmavičárou, doslova zkoumání átmana - duše), jejíž centrální otázka je vyjádřena právě větou "kdo jsem já?". Při hlubším studiu jsem ale zjistil, že jsem toto učení spojované s osobou indického mudrce Ramany Mahárišiho pochopil jinak, než Jiří Vacek. Ani jako snahu o duševní introspekci, ani jenom jako meditativní snahu o nalezení, či poznání našeho já, ale prostě jako vyjádření - konstatování meditativního způsobu bytí spočívající ve vědomí zpřítomňování aktuálního já - tedy ve vědomí bdělého vnitřního postoje vyjádřeného tázáním "kdo jsem?" - čím se stávám ve svém vědomí prožívání. Ve skutečnosti, šlo o instrukci, podobně jako "buď tichý".

Když se zamyslíme, jak víme, že vůbec máme nebo jsme, nějaké já, tak je to tím, že se jako "my" prostě prožíváme - jsme ztotožnění s určitým prožitkem, či pocitem sebe. Tedy já, jako zkušenost jáství je vždy výhradně a podstatně citovou sebe-cítící identifikací.

Může tedy být ono tolik dnes tak moderní "sebe-poznání" v kruzích "new-age" otázkou poznání nějakého prožívaného já a jeho zkušeností? Mohou snad nejrůznější prožitky v nejrůznějších kontextech a skupinách, tu v "mužských" tu v "ženských" kruzích přispět k nějakému skutečnému "sebe-poznání"? Právě základním symptomem tohoto trhu nejrůznějších kurzů a seminářů "sebe-rozvoje" které prodávají klamavou reklamu, že vedou k "poznání sebe", je základní nepochopení otázky naší identity a toho, v čem spočívá "poznání sebe".

Ať už vzniká či jsme jakýmkoliv já - tedy prožívaným já, je zde vždy přítomno samo širší vědomí tohoto prožívání a to je samo prosté jakéhokoliv já, neboť je samotným vědomím každého prožívaného já, což je něco jiného, než samo prožívané já. Pak základní meditativní způsob bytí - přebývání ve vědomí prožívání je "čekající" pozorné vědomí vyjádřené tázáním "kdo jsem?", či "kdo jsem já?", či "jakým já se stávám?", které spočívá ve věnování našeho času výhradně vědomí-našeho-prožívání-jako-takového - neboť jenom tak - z principu můžeme totiž skutečně poznávat, poznat jakékoliv já, kterým jsme, kterým se stáváme a kterým jsme případně byli v našem širším - pozor - prožívajícím já, kterým je samo vědomí-Já s tím, že vědomí jakéhokoliv já, není dané já.

Pokud chceme zakoušet a ztotožnit se se svým celistvým či holotropním Já (používám vypůjčený pojem z učení S. Grofa) či vědomím-Já, musíme se zaměřit na vědomí každého prožívaného a pociťovaného já v jeho základu, tedy za současného vědomí bytí těla jako celku, které je od jakéhokoliv prožívaného já, neoddělitelné.

Z pohledu samotné otázky, je míním smysluplnější formulovat tázání "jak jsem?", neboť otázka "kdo jsem?", může u rozumově orientovaných jedinců vést k tzv. "myšlení z identity", místo zaměření se na bezprostřední cítění.

Hlubší význam samotného meditativního tázání (átmavičáry) jsem si uvědomil zejména v tom, že spočívá v neomezování meditativního tázání jenom na centrální otázku "kdo jsem já?", ale zaměřuje se na samotné tázání, či kladení otázek jako zaměření moci vědomí či napřímení ducha duše přinášející odpovídání v naší zkušenosti, pokud si meditativní otázky neklademe pro rozum a přemítání "v hlavě", ale snažíme se je meditativně procítit svým celo-tělesným bytím a meditativním nasloucháním. Tento princip a praktický přístup jsem si osvojil při mé veškeré další snaze prohloubit své vědomí určitých otázek a zkušeností.

Meditativní tázání může jít ještě k hlubším metafyzickým základům vědomí a bytí a to zaměřením se na nevyřčené v otázce a to, co znamená vlastně, že vůbec něco "JEST", tedy po bytí věcí třeba "já", co znamená vlastně samo bytí a Bytí každé věci jako bytí. V tomto případě meditativního tázání se nám otevírá nevyčerpatelné pole poznání se všemi mysterii vědomí-bytí.

Tento vnitřní meditativní způsob bytí mě naučil hlouběji spojit s tím, kdo skutečně jsem, se svým bytím, jak - jakým způsobem jsem a kam směřuji, tedy s hlubším žitím základních otázek smyslu života a mými nejvlastnějšími tužbami-záměry a tvůrčími schopnostmi mého Já, mé nejvnitřnější Identity, kterou se stále stávám a zpřítomňuji ve svém bytí v jejích nesčetných prožívaných já a tělech.

Jako jednu z prvotních, či primárních otázek po smyslu života cítím zkušenostně filozofickou meditativní otázku po naší identitě. Dříve či později v té či oné podobě se s touto otázkou ve svém životě potká každý člověk, ať už si formuluje přímo takto, či zůstává nevyřčená v jeho vlastních formulacích.

Své zkoumání toho, co je žitou identitou, jsem ztělesnil v následujícím pojednání.

Krize identity

Id-entita = to-to-žnost dle mého mínění není určitou fixní statickou objektivní existencí, ALE živým, vědomým metamorfujícím procesem (ide-procesem) stáváním se či zpřítomňováním se určité širší entity, kterou podstatně jsme. Již samo znění slova "to-to...žnost" jasně, míním, vyjadřuje její princip, kdy "to" je "to". Je vyjádřením volby a primárním projevem vůle. Z principu míním, snaha o hledání nějaké fixní identity, nějaké bájné jediné božské identity je nesprávně zaměřené hledání a vede jenom k monoteistickým kultům a zákonitě k bolesti takového "kultifkovaného" já.

Vědomí všech těchto jednotlivých stavů - totožností, míním, tvoří naši širší skutečnou (chceme-li celistvou) Identitu vědomí.

Snaha o fixaci určité identity, udržováním určitého pocitu sebe či struktury, ať už myšlenkové či jiné, dříve či později vede zákonitě ke "krizi" takové identity - jejímu ohrožení nějakou jinou identitou silnější intenzity volající o svůj "pobyt na slunci" vědomí.

Co je naší primární identitou?

Naše tělesná identita, či jak se tělesně prožíváme, tvoří základní složku - aspekt naší celkové zkušenosti sebe, naší celkové identity, i toho, jak prožíváme vše ostatní, druhé i svět. Málo ale skutečně meditativně promýšlíme, jak za zásadní věc v praxi meditace toto znamená.

Převážně máme ve zvyku se ztotožňovat se svou mentální identitou - určitým obrazem - myšlenkou - představou, kterou si o sobě vytváříme, jejíž součástí je i mentální obraz našeho těla z vnějšího pohledu a mentální objektivizace a "nálepkování" našeho emočního prožívání.

Pokud se ztotožňujeme právě s touto mentální identitou a jejími pocity a prožitky, proměňujeme sami sebe doslova do duševní představy - mentálního obrazu nás samých - toho, kým skutečně jsme. Žijeme doslova narcistní faleš o sobě. O to horší bývá, když se takové já vydá na cestu svého "sebe-rozvoje".

Pokud se toto duševní já, představa o nás samých, navíc dříve či později dostane do konfliktu s tělesným prožíváním sebe (tělesnou identitou), tedy s tím, jak se skutečně prožíváme v těle, ať už si toho jsme vědomi, či nikoliv, dochází postupně nejen k „rušivým emocím" a trvalému „pocitu nespokojenosti" se „sebou", ale tento způsob bytí může hledat své vyjádření v podobě nejrůznějších tzv. „ne-mocí" duševních i fyzických symptomů.

Pak nepomáhají ani vnější snahy o změnu těla - viděného zvnějšku jako cvičení či hubnutí, nebo dokonce „plastické operace", ani naopak umrtvování prožívání tělesného já pomocí psychiatrických drog „na" spánek, stres nebo emoční vzrušivost, ani „opium" „sluníčkové spirituality" nebo různých akademií „sebe-poznávání", jak jsme svědky na dnešním „esoterickém" trhu s duchovnem.

„Krize totožnosti" plyne z doslova „duševní disociace" mezi tělesným pocitem sebe a mentálním já, která může v některých krajních případech vyústit až ve snahy o sebe-poškozování (vědomé i ne-vědomé), tedy o „odstranění" onoho „těla" se snahou o „zabití tohoto sebe" či "nebytí tímto já a jeho prožíváním". Já ale není nic jiného než vědomí samo a to z principu nelze ani negovat ani zabít, neboť není produktem mozku, ani není závislé na životě fyzického organismu.

Pouze skrze naši „širší" totožnost, kterou je duše neboli cítící vědomí samo, můžeme přeci zakoušet jakékoliv tělo či mentální nebo tělesnou totožnost, tedy jakékoliv já, ať už tělesné, či mentální.

Naše duše neboli vědomí-Já je skutečným Pozorovatelem-Prožívatelem všeho, co zakoušíme, všech našich totožností a prožívaných já i jejich těl. Je božskou podstatou všech prožívaných já a jejich prožívajícím Já jako celkem.

Naše duše je celistvé Já (holotropní Já) na rozdíl od každého prožívaného já, které je jeho jednotlivou součástí.

Vědomí Já - duše je současně vědomím našeho těla jako celku v podobě určitého pocitového pole - těla vědomí.

Míním, že společenské fenomény, které hovoří o tzv. krizi identity člověka nebo národních identit, prožívané společně se současnými globalizačními pohyby, souvisí s celkovým nedostatkem vzdělání v oblasti vědomí identity, s nedostatkem filozofie, která by dokázala postihnout šíři a hloubku proměnlivé lidské zkušenosti a - z principu mnoha úrovňovost naší vědomé identity. To společně s mentálním odcizením člověka svému tělu, své tělesné primární identitě, skrze kterou - jak ke své individuální i kolektivní škodě zapomínáme, vzniká a nabývá svého vyjádření každé já, vede k život devastujícím egoistickým politikám.

Otázky po identitě

Kdo-co jsem já?

Jak prožívám to, kdo jsem – svou identitu?

Jak vím, kdo jsem?

Co to vlastně znamená, že vím, kdo jsem?

Jde o myšlenku, nebo to – „sebe“ přímo cítím?

Pokud cítím sebe přímo, pak kdo-co zakouší – prožívá pocit sebe?

Co je oním prožívajícím já?

Není také součástí toho, kým jsem?

Mohu říci: toto jsem já a toto nejsem já?

Mohu oddělit svou subjektivní zkušenost sebe od prožívaných zkušeností druhých i světa?

Kde začínají a končí hranice mého já – identity?

Může být mé já – identita vlastnictvím či vlastností nějakého jiného mého já?

Lze vůbec objektivizovat své – z principu subjektivní zkušenosti sebe a vlastnit je?

Kdo-co je naše subjektivní zkušenost sebe, kterou si uvědomujeme?

Kdo-co je já, které je vědomím této zkušenosti?

Kdykoliv se změní mé prožívání a cítím se jinak, je já, které se cítí rozdílně, stejné jako já předchozího prožívání?

Jak denní aktivity a interakce s druhými mění můj pocit sebe, jak se u nich cítím?

Co primárně formuje a utváří pocit – prožívání mě samého?

Mám ve skutečnosti něco jako trvající či hlubší identitu?

Netuším doslova, že musím mít – z principu nějakou trvající a hlubší identitu?

Je mou identitou něco, s čím jsem se narodil?

Je mou identitou něco uzavřeného v mém těle, k čemu jsem plně připoután?

Je mou identitou „rodný list“ či „občanský průkaz“?

Pokud shledávám, že v podstatě mám více různých já, některá „minulá“, zakoušená v minulosti, a některá aktuální, a že zřejmě žiji po mnoho životů, pak co je tím širším já – duší, která je všechny zahrnuje a obsahuje?

Další nevyhnutelnou otázkou člověka je „kam směřuje?“ Tedy jak budu toto své širší nesmrtelné já a jeho nesčetná mnohá já prožívat po smrti a „mezi životy“?

Mohu to, jak se budu prožívat – ona budoucí já zakoušet už nyní v tomto životě a v tomto těle?

Jaký je vztah mezi mou zkušeností sebe a světa a mou zkušeností těla?

Jaký je vztah mezi „myslí“ a tělesným pocitem sebe?

Co je duše?

Individualita a identita

Necítící ego-obraz

Naše současné sociálně-společenské klima je charakteristické vesměs kolektivní hypnotickou adorací „ú-spěšného ega“, ke kterému se snažíme vztahovat svůj život.

Chováme se, jako by samo vědomí bylo naší vlastností, díky tomu pak nejsme schopni vnímat a vidět více než druhé bytosti jako „hmotná těla“ v prostoru kolem nás a míníme, že to je tak normální a že to tak vnímají všichni.

Pak zákonitě nemáme na druhé čas a dostatek prostoru pro větší hloubku našich vztahů, což vede až k tomu, že jsme schopni vzájemného zneužívání a vykořisťování a divíme se naší trvalé nespokojenosti toho či onoho druhu.

Jáství jako ryze subjektivní přímý pocit sebe-prožívání je nahrazen v našem civilizačním „západním okruhu“, ve kterém žijeme, adorací – doslova kultifikací mentální představy „já“ – obrazu či myšlenky o nás samých – jak se vidíme, či jak bychom se rádi viděli.

Problémem je, že se díváme na sebe z vnějšku, a to z neodůvodněné představy, že my sami sebe – své „já“ máme či vlastníme. Toto „jáství“ či „já“ je ale ryze mentální já, oddělené od tělesného bytí, a tedy tělesné zkušenosti identity. Tato primární oddělenost je prvotním příznakem „krize identity“ a všech dalších nevyhnutelných důsledků.

Můžeme hovořit o tom, že „osobní vlastnictví“ vědomí, které nás zpřítomňuje, je tím prvním krokem, který nás zbavuje svobody prožívat své pravé skutečné vědomí Já, kterému naopak patříme my sami se všemi svými já, myšlenkami, emocemi, pocity, které jsme kdy prožívali či budeme prožívat, a nikoliv opačně.

Můžeme hovořit doslova o viru nepřetržité „výroby self-image“, spočívající ve ztotožňování se s mentální já-představou-obrazem o sobě, kdo jsme nebo jak bychom si přáli být viděni okolím, se snahou manipulovat se skutečností z pozice takového „vyrobeného“ já.

Naše já, které je přímo subjektivně pociťované prožívání, nahrazujeme za mentální obraz nás samých, za naši mentální objektivizaci, s kterou jsme buď více či méně spokojeni, nebo jí stále něco více či méně chybí, nebo do ní projektujeme to, čeho cítíme nedostatek. Dalším neštěstím je, když se ještě z této pozice snažíme řešit své tzv. „emoční problémy“, nebo dokonce „problémy světa“.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Um identity.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.