Julie Nováková

SVĚTY ZA OBZOREM

Copyright © 2018 by Julie Nováková

Cover © 2018 by Lukáš Tuma

For Czech Edition © 2018 by Robert Pilch – Brokilon

ISBN 978-80-7456-388-1 (ePub)

ISBN 978-80-7456-389-8 (mobi)

Obsah

Předmluva

Část první Země

Étuda pro výjimečnou mysl

PŘEDEHRA

MANDY & BECCA

HENRIETTE

MANDY

BECCA

MANDY

BECCA

HENRIETTE

MANDY

BECCA, HENRIETTE & MANDY

KODA

Všechny vůně světa

Poslední intifáda

Bódhisattva

Arkádie

Spi sladce, Joe

Ve sloní kůži

Katedrála

Část druhá Sluneční soustava

My stíny

Jinýma očima

Symfonie prachu a ledu

Část třetí Za hranicemi…

Šeré město

Inspektor Ardent Germaine

Edgar Crane

Aurora

Inspektor Ardent Germaine

Edgar Crane

Aurora

Inspektor Ardent Germaine

Edgar Crane

Inspektor Ardent Germaine

Aurora

Edgar Crane

Inspektor Ardent Germaine

Edgar Crane

Inspektor Ardent Germaine

Edgar Crane

Inspektor Ardent Germaine

Edgar Crane

Aurora

Edgar Crane

Inspektor Ardent Germaine

Dar

Červenec 2018

Leden 2019

Srpen 2022

Prosinec 2031

Květen 2038

Listopad 2112

Vzduchoplavci Aury

I. Meluzína přivolá neštěstí

II. Nešťastný východní vítr

III. Nářek bánšího

IV. Argestes, posel Boreův

V. Bohové obzoru

VI. Na dračích křídlech

VII. Nový řád

VIII. Vítr, který nese smrt

IX. Stahují se mračna

X. Pod vlajkou Iris

Zatanči elegii, svou vlastní

Město

1

2

3

4

5

6

7

Část čtvrtá …a ještě dál

Vzpomínka z konce času (From The End of Time)

Slovo závěrem

Julie Nováková

v nakladatelství Brokilon

Trilogie Blíženci

Prstenec prozření

Elysium

Hvězdoměnci

Světy za obzorem

(sbírka povídek)

Terra Nullius

(antologie sestavená Julií Novákovou)

https://www.julienovakova.com/cs/

http://www.brokilon.cz

https://www.facebook.com/brokilon

Předmluva

Co kdyby…

Od raného dětství jsem s touhle otázkou dotírala na rodiče, učitele, přátele – a nepřestala jsem si ji klást dodnes. Co kdybychom dokázali přes kybernetické rozhraní číst emoce a myšlenky zvířat? Co kdyby došlo k prvnímu kontaktu s civilizací, jejíž smyslové vnímání se s naším téměř nepřekrývá? Co kdybychom začali osidlovat úžasné nové světy, ale uvízli tam bez pomoci a museli si poradit sami? Co kdybychom se nemohli spolehnout na nic, co vidíme vlastníma očima?

Výsledkem byly tyto i jiné vědecko-fantastické příběhy (a dost možná i studium přírodovědného oboru a záliba v popularizaci vědy).

Některé z povídek v této sbírce už dříve vyšly v časopisu nebo antologii, jiné tu mají českou premiéru, ale byly publikovány v angličtině, další se zde objevují zcela poprvé v jakémkoli jazyce. Podíváme se v nich od Země blízké budoucnosti přes dálavy Sluneční soustavy až ke vzdáleným hvězdám a možná pronikneme i do alternativního vesmíru. Přinejmenším jedno ale mají společné – nikdy se v nich nepřestaneme ptát, co kdyby…

Julie Nováková, 1. 11. 2017

Část první Země

Étuda pro výjimečnou mysl

Být výjimečný, nebo normální? A co kdybychom mezi tím mohli podle potřeby přepínat?

Psaní Étudy jsem si užívala. Nejenže jsem si v ní mohla vymýšlet možné odpovědi na tyhle i jiné otázky, ale ještě jsem v ní využila jedno ze svých oblíbených témat – hudbu. Doufám, že si ji užijete stejně jako já!

Kratší verze povídky vyšla na webu populárně-vědeckého časopisu Vesmír v listopadu 2014 (přičemž tématem čísla byla… hádáte správně, hudba). V této podobě povídka prvně vyšla v antologii Žena se lvem (2016). Anglicky se objevila v antologii Futuristica II (2017).

PŘEDEHRA

Doktor Stephenson se mírně předklonil a konejšivě se usmál. „Pověz mi, Mandy, co cítíš, když přepínáš mezi svými implantáty?“

Dívka naproti němu stále mlčela.

„Rodiče si o tebe dělají velké starosti.“

Nedočkal se žádné odpovědi.

Nebyl překvapen; obyčejně bylo obtížné ji rozmluvit. Tiše sedávala schoulená v křesle jako nějaké vystrašené zvířátko. Teď na ní ovšem bylo cosi odlišného. Doktor Stephenson začínal mít podezření ohledně důvodu této sotva patrné proměny.

„Mluvím s Mandy?“ zeptal se s přísným výrazem.

„Ne,“ odvětilo děvče vzdorovitě.

„Rád bych si teď poslechl její názor.“

„Proč? Je to taky můj zatracený život! A kdo se kdy stará o moje názory?! Nikdo!“

„Slibuji, že tě vyslechnu. Ale nejdřív si potřebuji promluvit s Mandy.“

Po krátké odmlce se znovu ozvala: „No dobrá.“

Dívka se proměnila před jeho očima. Nešlo o nijak dramatickou změnu, dokonce by si jí na první pohled ani nemusel povšimnout, ale už znal její příznaky. Dívčino vzezření se pozměnilo. Její ramena poklesla, trochu se nahrbila. Svalové napětí se zvýšilo, jako by se ocitla skoro ve křeči. Zdála se nervózní, úzkostlivá, ale zároveň nepřítomná.

„Mandy,“ řekl tiše, „pamatuješ si mou otázku. Prosím, odpověz.“

MANDY & BECCA

Lístky trávy se rytmicky pohybovaly ve větru. Amanda Burnhamová seděla na trávníku a soustředěně je pozorovala. Jejich pohyb byl nepravidelný, závisel na rozmarech větru, ale dovedla v něm rozpoznat opakující se vzory. Byly vlastně docela jednoduché; nebylo by těžké je zredukovat na několik základních křivek. Ale způsob, jakým se prolínaly a měnily, byl pokaždé jedinečný. Každý záchvěv větru byl sám o sobě neopakovatelný, ačkoli i větších vzorů nebylo mnoho.

Jako v hudbě, pomyslela si. Jen pár základních tónů, ale dejte je dohromady, a získáte unikátní melodii. Ale v ještě větším měřítku se vzory opět podobají a opakují. K vítězství nad nimi byste potřebovali dílo mnohem složitější, než jaké kdy bylo zkomponováno.

Neuvědomovala si, že na ni někdo hovořil, dokud matka nevešla do jejího zorného pole a nepoklekla vedle ní.

„Je čas vyrazit do nemocnice, Mandy,“ zopakovala. Teď už si jí Amanda všímala, ale stále tak docela nechápala. Do jaké nemocnice? Proč? Znovu se zahleděla na kývající se lístky. Téměř si znovu získaly její plnou pozornost, ale matka ji vyrušila: „Pojď už, prosím.“

Matčina tvář působila nějak odlišně než obvykle. Její výraz byl zvláštní. Ale Mandy si nedokázala představit, co to znamená, ať už se snažila sebevíc.

Do jaké nemocnice, chtěla říci, ale zůstala zticha. Slova se jí jaksi zadrhla v krku jako tak často, když zvažovala, že promluví. Amanda jen vstala a následovala matku do auta.

*

Paní Burnhamová pevně svírala ruku svého manžela, zatímco čekali na chodbě vedle operačního sálu.

„Jen doufám, že jsme neudělali chybu,“ pravila ochraptěle.

Muž konejšivě stiskl její dlaň. „Uvidíš, že to bude dobré.“

Přerývaně se nadechla. „Máš pravdu.“

Mezitím chirurgové jen pár metrů od nich pečlivě naváděli robota operujícího mozek Amandy Burnhamové.

Museli čekat tak dlouho! Podle zákona nesměl být zákrok proveden, dokud pacient nedosáhl věku nejméně patnácti let. Od Amandiných deseti let, kdy se Burnhamovi dozvěděli o metodě implantátů pomáhajících lidem s poruchami autistického spektra lépe komunikovat, rozeznávat emoce ostatních a vyjadřovat pocity a myšlenky, se tento typ zákroků ukázal ještě efektivnějším, než si původně dovolovali doufat.

Ale stále jim bylo na omdlení, když hlavní chirurg konečně vyšel ze dveří. A pak se usmál.

„Všechno šlo podle plánu, nenastaly žádné potíže. Podle předběžných testů pracuje implantát, jak má. Víc se nicméně dozvíme až během několika příštích dní.“

Burnhamovi stěží vnímali jeho poslední větu. Už v tu chvíli se drželi v pevném objetí, téměř v slzách, mysleli na svou malou holčičku. Věkem byla již teenager, ale pořád jejich malá holčička, a to nejen v jejich očích; nikdy se nechovala jako dospívající. Nikam nezapadala, trávila všechen čas sama, málokomu rozuměla.

To by se teď mělo změnit.

Ještě dlouhou chvíli jako sousoší stáli ve slabě osvětlené nemocniční chodbě, tiší, šťastní, zbaveni pochybností.

*

„Bohužel nemůže být zapnutý nepřetržitě. Nejlepší je na učit se ho zapínat ráno a vypínat před ulehnutím ke spánku. A také…“

Paní Burnhamová nepřítomně naslouchala pokynům. Slyšela je už možná stokrát. Nemohla se dočkat, až skutečně uvidí účinky implantátu v praxi. Svírala deku tak pevně, až jí zbělely klouby.

I Mandy poslouchala. Její matka nedokázala poznat, zda je dcera šťastná, nervózní, nebo cítí něco docela jiného, a byla nedočkavá to zjistit. Mohla by už každou chvíli!

„Tak co, Amando, zkusila bys to, jak jsem tě učil?“ usmál se lékař.

Dívka se nerozhodně podívala na své rodiče.

„Zapni to, prosím,“ řekla paní Burnhamová téměř šeptem.

Její dcera poslechla. A otevřel se před ní celý zbrusu nový svět.

*

Trvalo ještě týdny, než si Mandy zvykla na svůj implantát. Zpočátku se bála ho vůbec zapínat; vše se zdálo tak jiné, a přitom stejné jako dřív! Působilo to strašidelně a matoucím dojmem. Jakmile si přivykla, začala Amanda zkoušet svou vylepšenou osobnost v situacích, které ji dříve odpuzovaly či děsily. Teď už na ni takový dojem nedělaly. Najednou byla tak sebevědomá! Oproti dřívějšku se stala bezmála upovídanou. Její rodiče byli nadšeni – a ona sama, k vlastnímu překvapení, se přistihla, že také cítí zvláštní pýchu na svou proměnu.

Pokud ji stimulování některých částí mozku, podněcování ho k utváření nových synapsí a jejich posilování dovedlo přimět cítit se sebevědomě, a už ne osaměle, co jiného by to pro ni ještě mohlo udělat?

Jedno odpoledne, necelé čtyři měsíce po operaci, cvičila na housle, a náhle dostala nápad. Ještě ten večer ho přednesla rodičům.

„To rozhodně nepřipadá v úvahu! Je to příliš riskantní, měj rozum,“ říkali – a tak dále. Mandy to očekávala a trvala na svém. Stále si pamatovala okamžiky ze dne před operací, jemné lístky ve větru a melodii skrytou za nimi, tu, na niž se pokoušela dosáhnout, ale selhala. Potřebovala otevřít dvířka do tohoto světa – a byla rozhodnutá nenechat to být, dokud neuspěje.

Nakonec po zdánlivě nekonečných týdnech přesvědčování, slz, hádek a rozhovorů s doktory se její rodiče vzdali.

Když Mandy toho večera vypnula implantát, padl na ni náhle hrozný strach.

Tohle vážně dokázala ona? Pamatovala si své rozmluvy s rodiči, vypočítávání argumentů pro, dokonce křik na matku i otce! Tohle přece nemohla být ona. Z těch vzpomínek ji mrazilo.

Ale dosáhla, čeho chtěla, nebo ne? Nebylo to dobře?

Té noci nedokázala vůbec usnout. Ráno se cítila velmi unavená a zároveň neklidná. Vzpomínky na vlastní chování ji pronásledovaly po většinu noci, ač věděla, že neudělala nic špatného a nejspíš na tom všem příliš nezáleží.

Jakmile opět zapnula svůj sociální implantát, tyto pocity promptně vystřídalo zděšení nad tím, že strávila skoro celou noc přemýšlením pořád dokola nad takovou bláhovostí! Pod vlivem implantátu skutečně byla jiná – lepší, jak jinak! Bez něj ji dokázaly pohltit nepodstatné detaily, o nichž si pak dělala dalekosáhlé starosti. Veškeré její pochybnosti a obavy z předešlé noci se teď zdály bezvýznamné.

Na jednom ze svých pravidelných sezení s psychologem z nemocnice Amanda uvažovala o tom, že se mu o svém zážitku zmíní, ale pak ten nápad zavrhla. Ještě by si myslel, že jí přeskočilo! Během návštěv sice musela implantát chvílemi vypínat, ale stejně mu o tom neřekla – tentokrát souhlasila s názorem svého „druhého já“. Často se jí však stávalo, že sama sobě zkrátka nedovedla porozumět – její vlastní rozhodnutí, pocity či rozhovory jí nedávaly bez implantátu smysl, jako by zapínal nějakou úplně novou součást její osobnosti.

Je to vlastně docela legrační, pomyslela si, když ho opět zapnula. Když si představím sama sebe jako nového člověka! Měla bych mít vlastní jméno…

Udělala to jen pro legraci, ale tajně se přejmenovala na Beccu. To jméno se jí líbilo, na rozdíl od Mandy nebo Amandy – to bylo tak fádní!

Já jsem Becca, zopakovala neslyšně a usmála se.

HENRIETTE

Ve chvílích, kdy měla zapnutý hudební implantát, Amanda Burnhamová sotva kdy myslela na něco jiného než hudbu. Byla všude a ve všem. Přesně jak žádala, implantát u ní navozoval specifický typ synestesie, kdy dokázala vnímat jakýkoli vjem jako zvuk. Barva matčiných vlasů zněla jako vodopád s náznaky Vivaldiho Léta. Tráva za domem jí připomínala raného Stravinského. Lístky skutečně vykonávaly cosi jako balet. Ovšem když byl vítr silný, trávník nemohl být ničím jiným než těmi nejchaotičtějšími, nejvíce vizionářskými kousky Šostakoviče.

Ze začátku byla těmi dojmy zaplavena, ale postupně se naučila do jisté míry ovládat svůj nový způsob vnímání. Byl to svět, na nějž nikdy předtím nedokázala dosáhnout a do něhož vždy toužila proniknout; teď to bylo tak snadné! Hrát na housle a klavír skladby, které se dříve naučila, se nyní zdálo strašlivě jednoduché. Dokázala se snáz naučit i mnohem složitější, ale to nestačilo. Všude kolem bylo tolik vzrušující hudby a zdálo se, že jí nikdo nevěnuje žádnou pozornost. Žádná člověkem vytvořená hudba, kterou kdy slyšela, se ani nepřibližovala dojmu, jak nádherný je zvuk podzimu nebo jak překvapivě zněly tóny zaprášeného knihkupectví.

Ona jim to všem ukáže.

*

Zabralo jí pouhé týdny dokončit první skladbu, krátké experimentální houslové sólo – zatím nepříliš ambiciózní étudu. Vůbec neočekávala vzrušení, které tím vyvolala u svých rodičů a učitelů, ani že to rodiče povede k najmutí přední soukromé učitelky hudby. Ona ji ovšem již brzy přestala potřebovat. Když učitelka odcházela, připustila, že nikdy nevyučovala talentovanějšího žáka.

A ona pociťovala stále větší potřebu odlišit se od svých obyčejnějších, hudebně méně nadaných já. Rodičům to ovšem rozhodně nemohla předložit takto. Přišla proto s odůvodněním, o němž věděla, že mu nebudou moci vzdorovat.

„Jako skladatelka chci používat pseudonym,“ oznámila jim. „Budu působit pod jménem Henriette. Zní jako písek na břehu jezera, kam jsme jezdívali na dovolenou. Bývala jsem tam hrozně ráda, ale nikdy jsem to předtím nedokázala říct.“

S uspokojením zaznamenala, že je to dojalo víc, než by mohlo cokoli jiného.

Henriette vnímala jiskřivé tóny jejich pohnutých výrazů.

MANDY

Někdy byly Becca či Henriette chvílemi unaveny samy sebou. Tehdy se opět stávala starou Mandy; neschopnou dost dobře vyjádřit své pocity a zapojit se mezi ostatní, ale plnou znovu prožívaných vzpomínek z jejího života jako ony. Bylo to zvláštní. Vše, co dělala se zapnutými implantáty, působilo jinak, když je měla vypnuté. Často byla dokonce vyplašená vlastní odvahou či nápady.

Některé vzpomínky ovšem i bolely.

Matčin vřelý úsměv, když si s ní povídala jako s Beccou.

Pyšný výraz na otcově tváři, když jako Henriette dohrála svou první vlastní skladbu.

Věděla, že ji odjakživa celým srdcem milovali. Ale teď ji měli nejraději, když nebyla tak docela sama sebou; vylepšená, augmentovaná, zkrátka lepší ve všem.

Becca občas dokázala dělat problémy a chovat se netrpělivě, tvrdohlavě nebo neposlušně. Nakonec jí ale vždycky odpustili, objali ji, povídali si s ní, vzali ji do kina…

V okamžicích, kdy byla Henriette, se jí ze vzpomínek zdáli poněkud zdrženliví, dokonce trochu vystrašení, ale obdivovali ji jako nikdy dřív.

Vždyť já jsem tady, chtělo se jí říci bez podpory jakéhokoli implantátu. Pokaždé se na rodiče zadívala, slova toužila z ní vyjít. Tohle jsem já. Copak mě nemáte takhle rádi?

Nikdy se však nedokázala přimět říci to doopravdy.

BECCA

Na městečku v noci bylo cosi tragicky krásného. Becca se na ně dívala z výšky, sedící na starém železničním mostě a kolébající nohama nad propastí. Takhle ho dokázala přehlédnout od jednoho okraje k druhému. Zářící pouliční lampy. Rozsvícená okna. Pomalu se pohybující auta a občasný chodec.

„Všichni jsou tak normální,“ přerušila ticho. „Tak zatraceně normální. S těmi svými prachobyčejnými životy, od devíti do pěti, uspořádané rodiny, drobné hříchy a lži. Jak to můžou vydržet?“

Gary se letmo ušklíbl. „To skoro zní, jako bys jim záviděla!“

„Sklapni.“

Sklepala popel z cigarety. Měl pravdu, jak jinak, ale raději by zemřela, než aby to nahlas připustila.

Dělalo se jí z toho skoro fyzicky špatně. Všichni ostatní věděli, kým byli. Od narození do smrti měli jediný život a dokázali si s tím dobře poradit. Zato ona bývala zmatená, kým vlastně je. Když před časem přestoupila na normální školu, začala si veřejně říkat Becca – jen přezdívka, vysvětlila rodičům. Tvářili se trochu ustaraně, ale její komunikativnost je znovu a znovu ujišťovala, že je všechno v pořádku.

Ve skutečnosti nic nebylo v pořádku.

Přivřela oči a vybavila si své zatím poslední vystoupení. Oslněná špatně nasměrovanými světly, vnímající publikum jen jako do dálky se táhnoucí temnotu vyplněnou podivnými, lidi připomínajícími tvary, ale nevěnující pozornost ani jednomu; hraní bylo všechno. Dokázala se dokonale soustředit. Housle byly prodloužením jejího těla. Cítila se mimo čas a prostor, uzavřená v samostatném světě hudby, dokud neskončila. Uplynula chvíle přechodného ticha, následovaná vzrušeným potleskem. Všichni říkali, že má našlápnutou cestu přímo do Carnegie Hall.

A ona s tím byla plně spokojená, ale ze všeho nejvíc toužila po dalším vystupování, cvičení a skládání. Její jméno bylo Henriette.

Krátce nato byla vyděšena vzpomínkou na sál plný lidí a taková očekávání, když se opět stala starou Mandy.

Následujícího dne, se sociálním implantátem zase zapnutým, záviděla Henriette a byla znechucena Mandy.

Uvědomila si, že nic už nikdy nebude v pořádku.

„Zatraceně,“ vydechla, když ze zapalovače vylétla jen slabá jiskra a neobjevil se plamen. Becca se otočila ke Garymu. „Nemáš svůj?“

Byla vděčná za jeho přítomnost. Rychle spolu začali trávit čas ve škole i mimo ni, oba trochu odlišní od ostatních. Gary si pořád ještě nebyl jistý svou sexualitou, sdílel domov se silně neurotickou matkou a doufal, že už nikdy neuvidí otce. Představil Becce Led Zeppelin a Pink Floyd. Docela si je oblíbila, což učinilo její život ještě komplikovanějším. Henriette se snažila vzpomínky na jejich písně potlačit, vybavovat si je pro ni bylo téměř bolestivé. Vzpomínka na její nechuť se nepříjemně tloukla s názorem Beccy. Dokonce se začaly i jinak oblékat; Henriette se nejlépe cítila v dlouhých sukních a blůzách s límečkem u krku, zatímco Becca, možná jen ze vzpoury, nosila punkové oblečení. Mandy, nesvá a úzkostlivá ve středu pozornosti, zůstávala u džínů a mikin.

Zatraceně. Nic už nebylo normální. Někdy si dokonce připadala, že s nimi soutěží. Rodiče si změny samozřejmě povšimli. Nedokázala o tom s nimi ovšem mluvit. Bylo by to divné a trapné pro Beccu, téměř nemožné pro Mandy a nepodstatné pro Henriette.

Naštěstí měla alespoň Garyho.

Vdechla kouř a chvíli jej převalovala v ústech, než jej opět vypustila. „Je to bizarní, víš? Mít takhle nějak… rozpolcenou osobnost. Jednou jsem zaslechla rodiče mluvit o tom s doktorem. Řekl jim, aby si nedělali starosti, že prý část pacientů tohle zažívá a pak to prostě vymizí… což znamená, že já jednou prostě vymizím.“

„I kdyby to byla pravda, proč nenecháš zmizet ty druhé?“

„Nejspíš to takhle nefunguje. Nejsem ta… původní. Ale…“

Ale bylo by to fajn, chystala se říct, jenže se nedokázala přimět to skutečně vyslovit. Vždyť ony jsou taky já. Není tu žádné ony!

„No, rodiče vyšilují a posílají mě k novému psychoušovi. Ne psychologovi jako předtím, teď dokonce psychiatrovi! Jako bych byla šílenec! Budu za ním muset chodit každý týden.“ Becca si povzdechla. „Někdy… někdy si připadám jako šílená. Možná by mě prostě měli někam zavřít.“

„Tohle tě trápí?“ Gary ji konejšivě objal kolem ramen. „Nejsi šílená, to ti můžu dosvědčit.“

Kéž bys měl pravdu, usmála se nevesele.

MANDY

Uprostřed noci se z přízemí ozývaly zvýšené hlasy. Nedokázala usnout, ne, dokud je slyšela. Byla si téměř jistá, že jde o hádku. Becca by to věděla určitě, aniž by o tom musela přemýšlet, ale Mandy ji teď nechtěla přivolávat.

Několikrát zezdola zaslechla své jméno a uvažovala, co to znamená. Máma a táta se hádali – ale proč? A proč s tím už nepřestali?

Seděla schoulená v rohu postele, třásla se a téměř nevnímala slzy stékající jí po tvářích.

Hlasy zesílily v crescendu. Mandy chvilku přemítala, jak by je asi vnímala Henriette. Ale nechtěla teď přivést do popředí ani ji.

Becca by sešla dolů a zeptala se, proč se hádají. Pokusila by se je zastavit. Možná by udělala scénu, kdyby nechtěli ustoupit. Tak proč to neudělám já?

Mandy se při té představě otřásla. Přitom to ale mohla udělat. Kdyby se jen přiměla sejít dolů.

Za vynaložení obrovského úsilí se zvedla z postele. Když se její bosá chodidla konečně dotkla koberce a ona se zadívala na kliku, uslyšela prásknutí domovních dveří. Pak už jen tíživé ticho.

Příliš pozdě.

BECCA

Měla být na hodině zeměpisu. Zeměpis může táhnout k čertu, pomyslela si. Stejně neměla hotový úkol.

Gary byl také za školou, už druhý den. Když ho konečně spatřila, uvědomila si proč. U levého oka měl obrovský modročerný monokl.

Posadila se po jeho boku na jejich oblíbeném místě na starém mostě a nabídla mu cigaretu. Beze slova si ji vzal.

„Vrátil se,“ promluvil konečně po chvíli. Nemusela se ptát kdo.

„To je legrační. Můj zmizel před pár dny uprostřed noci.“

„Kdykoli bych si to s tebou vyměnil.“

Becca si těžce povzdechla. „Asi jo. Promiň.“

Chvíli myslela na to, že by si to s ním doopravdy ráda vyměnila – kdyby ona mohla být normální a Gary skončil v její kůži, nebo spíš jedné z nich. Navzájem si vylévali srdce, ale i když měla pocit, že jí Gary rozumí ze všech lidí nejlépe, stejně si neumí pořádně představit, jaké je to být jen jednou z více osobností obývajících jedno tělo. Její rodiče už teprve ne. To byl koneckonců důvod, proč od nich otec odešel, nebo ne?

A ta pitomá kráva ho nedokázala zastavit, jen se choulila v posteli jako nějaké vyděšené zvířátko. Kdybych ji tak nemusela čas od času pouštět dopředu…

Vztekle vyfoukla obláček kouře, zírajíc na město pod nimi.

Máma mě taky opustí, až uvidí, jaké jsem monstrum… Ale proč by mě to mělo zajímat? Nikdy pro mě doopravdy nic neudělala. Dokážu se o sebe postarat sama!

Becca se začala poprvé zaobírat myšlenkou na to, že ona by mohla odejít jako první.

HENRIETTE

Henriette byla nadšená pocity Mandy a Beccy, ač sama podobných projevovala málo. Byly ovšem skvělým zdrojem inspirace. Nacházelo se v nich tolik překvapivých variací, zvlášť v jejich emocích, poté co se otec odstěhoval! Rozhodla se, že jednou složí étudu zaměřenou jen na ně. Začala už nyní, ale bylo to složité téma na uchopení a dosud nebyla spokojená. Jednou se rozhodla pozdě večer cvičit na zahradě. Noc byla překrásná: slabý vánek, chladivý vzduch, hvězdy zářící nad hlavou, vůně nočních květin jako pupalky. A tak Henriette zároveň začala komponovat i své první nokturno.

Zabralo jí mnoho víkendů, volných odpolední a zejména nocí ho dokončit. Naučila se, jak přimět Mandy pamatovat na to, aby zapojovala hudební implantát, kdykoli to jen bylo možné. A Mandy to tak dělala, zčásti protože teď zřídkakdy chtěla být jen sama sebou.

Henriette se nesoustředila na nic než hudbu a její úsilí přinášelo ovoce. Nokturno obdrželo nadšené kritiky. Někteří odborníci dokonce přirovnávali její styl a fantazii k Faurému, nebo dokonce Debussymu. Nemohla by si přát větší pochvaly.

Až dokončí svou novou étudu, budou jí tleskat ještě silněji.

Plna uspokojení a snových představ si šla lehnout a vypnula hudební implantát.

MANDY

Amanda se do postele téměř zhroutila. Ještě nikdy se necítila tak unavená jako nyní. Dobře znala důvod svého vyčerpání; Henriette cvičila večer co večer celý týden, každou noc sotva tři hodiny spánku. Dokázala si poradit s únavou lépe než ona tím, že byla tak zabraná do hraní a skládání – a vnímala i vyčerpání jako druh hudby, jak si Mandy velmi živě pamatovala, byť tomu nerozuměla.

Kdyby o tom tak mohla s někým mluvit… Byla ale příliš osamělá. Podobně jako před první operací – tehdy ale neměla vzpomínky na povídání si, smích, objetí. Nechybělo jí to tak zoufale, tolik ji netrápilo, že je sama nedokázala zažít. Někdy si přála, aby ji ostatní už nikdy nespustily.

Nyní by ze všeho nejraději rychle usnula – ale nedokázala. Ne poté, co si vybavila rozhovor, který Henriette zaslechla přes dveře do obývacího pokoje, ale jemuž tehdy nevěnovala pozornost. Otec to odpoledne přišel domů, ale nebyl sám. S ním dorazil i psychiatr, za nímž docházela, doktor Stephenson.

„Máme o Mandy obrovské starosti. Nějaký čas poté, co získala implantáty, se začala chovat podivně, jako by…“

„Jako by s každým z nich byla úplně jinou osobností,“ dokončil za manželku pan Burnham a těžce si povzdechl. „Nevím, jestli to nepřeháníme, ale… co si jako odborník myslíte, poté co jste ji už několikrát viděl?“

„Mohu vás ujistit, že vytvoření něčeho, co působí jako nová osobnost, není mezi pacienty s implantáty nic vzácného, ač nejde ani o běžný průběh. Nejedná se o pravý případ mnohočetné poruchy osobnosti. Mozek si vytváří nové nervové cesty, které jsou implantáty posilovány. Pokud je zařízení vypnuté a dráhy ještě nejsou zcela vyvinuté, pacient se může cítit velmi odlišně. A i když jsou již stabilní, může efekt v mírnější podobně přetrvávat. Podobný jev koneckonců může nastat u každého. Lidé se chovají, cítí a myslí více či méně jinak, i když jen používají cizí jazyk. I já sám, když hovořím španělsky, mohu působit jako nepatrně odlišný člověk, a někdy říkám nebo si myslím věci, které by mi tak snadno nepřišly na mysl při používání angličtiny. V tomto případě k tomu samozřejmě přispívá i vliv jiného prostředí, ale použil jsem tento příklad, abych ilustroval, že naše chování ovlivňuje mnoho faktorů. To, co popisujete, nicméně zní vážně a u většiny pacientů příznaky přetrvávají nanejvýš několik měsíců, zdaleka ne tak dlouho jako u vaší dcery. Myslím, že by bylo lepší se na ni blíž podívat v prostředí kliniky, pokud souhlasíte, a udělat pár testů. Šlo by jen o krátkou hospitalizaci.“

BECCA, HENRIETTE & MANDY

Krátká hospitalizace.

Ta slova jí rezonovala v hlavě a vedla až k fyzické bolesti.

Jen preventivní. Kvůli získání údajů v kontrolovaném prostředí.

Chvěly se jí ruce. Stěží dovedla uchopit telefon, natož housle. Ráda by si zahrála, jen aby se odreagovala a na okamžik vzdálila od toho všeho, aniž by přivolávala Henriette.

Ale byla příliš roztřesená, než aby mohla udělat i toto.

Zavřou mě do nemocničního pokoje. Jednou zkrátka vymizím…

Se značným úsilím potlačila vzlyk.

Neměli mě nikdy nechat začít žít tenhle život, když mi ho teď chtějí zase sebrat.

Becca se rozhodla, že je nenechá to udělat.

*

Nedokázala se vzdát svých houslí. Byly jedinou nepraktickou věcí, kterou si vzala s sebou.

Odešla uprostřed noci, vzala klíčky od jejich starého auta z obvyklého místa vedle ledničky a věnovala domovu po bezmála sedmnáct let poslední dlouhý pohled.

Žádná okna se nerozsvítila, když Becca otočila klíčky v zapalování. Zadržela dech, ale když se chvíli nic nedělo, vyjela s autem na silnici.

Co v tu chvíli cítila? Smutek, přirozeně. Trochu i strach. Svobodu – čím dál více.

Absolutní svobodu…

Ten pocit byl už téměř k nevydržení. Pohltil ji tak rychle a náhle, že skoro neměla čas tím být vyděšena. Najednou byla poprvé ve svém životě volná. A nebyla si zcela jistá, co by s tím měla dělat.

Becca odbočila na dálnici. V tuhle dobu tam nebyla téměř žádná další auta. Byla tady, sama, a mohla jet naprosto kamkoli. Ten pocit byl opojný.

Napadlo ji, jak by asi zněl.

*

Jakmile vyplula na povrch vědomí, Henriette věděla, že melodie je konečně úplná.

Tahle jízda by mohla být skladbou i sama o sobě. Skoro nedokázala snést jí naslouchat; bylo toho příliš mnoho! Dokonce ani veliký Paganini by nejspíš nebyl schopen takové rychlosti, a žádný žijící houslista by to nedokázal zahrát, rozhodně ne ona. Ale bylo to ohromující a nádherné.

Tohle byla látka pro celý orchestr, světla kolem dálnice pro smyčce a klavír, řev motoru pro žestě a bicí, temnota noci okolo perfektní pro jemnější dechové nástroje…

Představila si nicméně i ústřední melodii jako houslové sólo.

Vehnalo jí to slzy do očí. Nikdy neslyšela nic ani zdaleka tak komplexního!

V takovém stavu ale stěží dokázala ovládat vůz. Věděla, že musí na chvíli odejít, pokud kdy má mít příležitost dokončit své mistrovské dílo.

*

Bylo to jako vzbudit se z noční můry, až na to, že se probudila do ní. Pevně sevřela volant, vyděšená jako nikdy jindy, dokonce víc než tehdy, když se dozvěděla, že její rodiče budou žít odděleně. Ale stále ještě cítila část Henriettiny bázně a Becčiny radosti ze svobody. Obojí jí bylo povědomé. Byla schopna to cítit, sice za jiných podmínek, ale i tak to byl styčný bod.

Stále ještě se bála svého útěku a byla v šoku, že se najednou objevila v takové situaci, ale snad poprvé dokázala Becčiny vzpomínky v duchu nejen rekapitulovat; dokázala jim porozumět. Útěk pro ni zůstával strašidelný a nerozumný, ale dovedla sledovat cestu Becčiných emocí a skončit právě na tomto místě, vůbec poprvé.

To zjištění s sebou přineslo náhlou úlevu, která jemně postrčila strach pryč.

I kdyby jen pro tuto chvíli, Mandy si nepřipadala, jako by sdílela své tělo s cizím člověkem.

Snad kdyby to Becca také dokázala pocítit…

*

V jediném momentu děsivého zmatku se znovu stala Beccou. Jediné mrknutí – a pak spatřila nákladní vůz a uvědomila si, že strhla řízení na opačnou stranu cesty, zatímco přepínala implantáty. Zaslechla drsně znějící výkřik, který sotva připomínal její hlas, ale musela to být ona.

Stočila volant rychle, ale ne včas.

KODA

„…je skoro zázrak, že tvůj mozek ani implantáty neutrpěly žádné závažné poškození. Mohla jsi zemřít, Mandy, dá se mluvit o štěstí, že jsi jen přišla o ruku.“

Dívka se zadívala na svou pravou paži, nevypadající nijak zvláštně v rukávu dlouhého trička. Jen podivně hladká a jednolitá kůže na hřbetu její ruky napovídala, že nejde o lidskou končetinu. „Připadá mi jako moje.“

Doktor Stephenson přikývl. „Tak je to správně. Pevně doufám, že budeš moci zase hrát na housle. Ale to nebezpečí, jakému ses vystavila…“

„Ne já,“ řekla tiše, s pohledem upřeným na špičky bot. „To Becca.“

Doktor byl rád, že se mu nedívá do tváře. Obával se, že právě dal najevo emoci, které by si i ona ve svém stavu dovedla povšimnout a rozpoznat ji: strach. Bál se, že její stav je daleko horší, než si myslel předtím, a že to je zčásti i jeho vina – a že by se mohl ještě zhoršit.

„Mandy, prosím tě – každé tvé já –, abys se mnou mluvila otevřeně o svých dřívějších i současných myšlenkách a pocitech. Je mi líto, že jsem předtím nepochopil, jak těžké to pro tebe bylo. Teď ale udělám, co budu moci. Jsi ochotná se spolu se mnou pokusit všechno zase napravit? Věř mi, že se to dá zařídit.“

Mandy chvíli sbírala odvahu, aby promluvila. „Co tím myslíte?“ špitla nakonec.

„Ty, Becca a Henriette jste jeden člověk. Připadají ti odlišné, ale to je jen vedlejší efekt několika skupin nervových drah vytvořených v oblastech stimulovaných tvými implantáty. Dá se využít celá řada postupů, jak zmírnit odlišnosti, pomalu, opatrně –“

„Ne. Ony by nechtěly odejít,“ zašeptala skoro neslyšně. „A já… já je nemůžu zabít.“

„Není tu žádné ony, ani žádné zabíjení,“ řekl Stephenson naléhavě. „Věř mi, Mandy.“

„I kdybych vám teď věřila… s kterýmkoli ze svých implantátů bych třeba nemusela.“

Skoro se usmál; alespoň dělali nějaký pokrok. „Tak to zkusme.“

Vzápětí se mu klidně dívala přímo do očí a on věděl, že se znovu změnila. „Jsem ochotná pokusit se splynout s ostatními – pokud mne napřed necháte dokončit mou étudu. Zatím jsem k tomu neměla příležitost. Musím to udělat. A potom… Doufám, že bude pokračovat v hraní, i kdyby ne ve skládání. Prosím, nechte ji… mě… si pamatovat, jak dokonalý pocit je vnést houslemi život do vší té hudby. Potom nikdy nebudu doopravdy pryč, vždycky budu v ní. To je všechno, co chci.“

Nečekala na jeho odpověď. Zamrkala, a už se na něj dívala znovu. Stephenson cítil, jak se mu zježily chloupky na šíji.

*

Becca se bránila, nechtěla být probuzena. Bylo to poprvé od její nehody. Poslední, co si pamatovala, byly oslepující reflektory nákladního vozu a ozvěny Henriettiných nádherných vzpomínek i Mandyina strachu.

Ne; nejenom strachu. Bylo tam ještě něco dalšího.

Zavřela oči.

Úleva. Něco jako… propojení. Pochopení.

Znovu se před ní otevřel ten výjev, a ona se zachvěla, čelící podruhé blížícímu se náklaďáku. Honem se rozhlédla po uklidňujícím pokoji.

Uvědomila si, že se silně třese. A čím asi po té hrozné nehodě procházela Mandy?

Dokázala si vybavit její dezorientaci a bolest… Na všechno byla tak dlouho sama… Musela překonávat to, co si pro ni připravila ona…

Mandy nakonec měla daleko víc odvahy než ona. A nebyla to právě ona, Becca, kdo byl vždycky vyděšený z postupného vymizení – vzdorující té představě, živící vlastní strach?

Becca zamrkala a prudce se nadechla, překvapená vlastními úvahami. Co by tomu asi řekl Gary, kterému si vždycky jen vylévala srdce, místo aby se pokoušela pomoci i ona jemu? Nebo… její rodiče, kteří si navzdory všemu, co se stalo, nezasloužili její nenávist?

Dokonce i jako Henriette to byla schopná pochopit.

Uvědomila si, že doktor Stephenson čeká na odpověď. Na její odpověď.

Podlehnout strachu a utíkat poprvé za celou dobu nepřipadalo v úvahu.

Všechny vůně světa

Po předchozí povídce už asi uhodnete, že mám ráda synestesii. Osobně jsem ji zažila jen dvakrát v životě, a to olfaktoricko-auditorní. V obou případech jsem silně nachlazená a nadopovaná analgetiky vyrazila na koncert. V prvním případě jsem jeden ze songů Havelkových Melody Makers cítila jako intenzivní vůni burských oříšků, ve druhém voněla pasáž Orffovy Carminy burany jako citron s limetkou.

Následující povídku jsem napsala pro první číslo časopisu Forbes NEXT (jaro 2017). (Pozor, aby to nebylo tak snadné: V létě 2016 vyšlo oficiálně nulté číslo časopisu.) Zadání znělo: technologie blízké budoucnosti. Popsala jsem stranu hipsterského diáře samými cool, fancy a hip nápady, až jsem došla k závěru, že bez čichových vjemů by žádná pořádná virtuální realita nebyla úplná. Jak je ale zajistit a jaké nečekané důsledky by to mohlo mít? O tom je následující povídka.

O tom, a taky trochu o karikování světa startupů, který jsem zběžně poznala, když jsem se v něm nějakou dobu pohybovala jako správce sociálních sítí (zásadně odmítám označení social media guru nebo ninja, a kdo mě tak zkusí nazvat, pozná, že nejsem ninja, ale krav magu jsem dělala).

Mimochodem, zprávy o zařízení podobném prvnímu prototypu v povídce proběhly médii zhruba ve stejné chvíli, kdy povídka poprvé vyšla. Tady máte to psaní near-future science fiction…

Na okamžik zaváhám, než stisknu domovní zvonek. Když ho zmáčknu, jako bych ucítila závan vůně jablek. Ozvou se rychlé kroky a matka otevře dveře. K jablkům se přidá vanilka.

„Helenko, to je ale překvapení! Proč jsi nám neřekla, že přijdeš na návštěvu?“

Až pak si povšimne mé sbalené sportovní tašky a úsměv jí na vteřinu zakolísá. S sebou to přinese stopu hořkých mandlí.

Máma kývne, abych šla dál, a já vejdu do chodbičky: na podlaze známé kachle s vrcholně nevkusnými malbami psů a koček, na stěně květované tapety, z obýváku zní televize. Domov. Voní jako kakao se skořicí a mě zaplaví úleva.

Máma dělá totéž co vždycky: pobíhá po kuchyni, třikrát mi nabídne domácí koláč a já třikrát s díky odmítnu, bez ptaní mi udělá čaj, stejně tak bez ptaní ho osladí a pořád se na něco ptá.

Už od začátku jsem se obrňovala proti otázce, která nevyhnutelně musela přijít.

„A na čem teď vlastně pracuješ?“

„Vestavěná integrace olfaktorických stimulů do plně imerzivní véer,“ zamumlám a doufám, že to nechá být.

„Zlato, nerozumím ani slovu z toho, co jsi řekla. Nejde to česky?“

Povzdechnu si. „Přidáváme čichové podněty do virtuální reality.“

„Vážně? To musí být zajímavé!“

„To si ani nedovedeš představit.“

*

„Dokážeme něco, co ještě nikdo na světě neudělal: Přidáme do virtuální reality další smysl. Umožníme v ní čichové vjemy,“ prohlásí Regina se širokým dravčím úsměvem na pondělní poradě a nejspíš už je jí jasné, že tím fungování malého, ale úspěšného startupu obrátí naruby. Ze dvou karikatur start- upových CEO – nerd a byznysmen – je tou druhou. Disruptivní je její oblíbené slovo.

Padne spousta námitek.

„Nespočetně proměnných!“

„Děsivá individuální variabilita!“

„Technické řešení bude stát majlant, a všichni ho stejně budou nesnášet!“

Regina si je všechny vyslechne pozorně a s úsměvem, a na všechny má odpověď. Čich je z našich smyslů možná nejkomplexnější a nejobtížnější na zachycení. Jeho vjemy příliš vědomě nevnímáme, ale na nevědomé úrovni je mocnější, než si umíme představit. Ovlivňuje výběr partnera. Nevychutnáme si bez něj jídlo. Má postavenou hotovou dálnici do hipokampu, proto i nepatrný čichový podnět umí oživit vzpomínku, jako by se stala včera. Závan vanilky, který si ani neuvědomíte, a najednou si představíte babičku, jak před vás pokládá čerstvě upečený štrúdl týden před tím, než umřela. Nebo ucítíte stopu parfému s cedrem – a zničehonic jste zase naštvaní na bývalého, a nevíte proč. Melodramatický potenciál zaručen.

Svět, který vidíte, slyšíte a možná vnímáte hmatem, pokud jste utratili nehorázné peníze za rukavice se zpětnou vazbou, teprve čeká na opravdové oživení.

Regina ví, jak si nové směřování prosadit a uvést věci do chodu. Okamžitě máme nasdílenou novou nástěnku v Trellu a speciální vlákno ve Slacku je otevřené dřív, než stačí pípnout notifikace.

Teď už stačí jen změnit sen ve skutečnost. Jako by to šlo tak jednoduše.

*

Nejistě se rozhlédnu po skupince naší nové pracovní síly. „Rozumíte všemu?“

Jedna nová posila, studentka sociální antropologie s kmenovým trikem a piercingem v nose, líně kývne k přístroji v mé ruce. „Projdeme s tou věcí zadaná místa, všecko zdokumentujeme, vrátíme se v dalším zadaném čase, vždycky s novým filtrem, a budeme si z toho psát čichový deník. Pro každé místo aspoň pět přeměření. Je to tak?“

„Ano.“

Další žena se trochu nejistě rozhlédne. Uvědomím si, že je to ta, co nám musela podepsat dvakrát tolik prohlášení o mlčenlivosti co ostatní, a má za úkol nasbírat olfaktorická data ze sexu.

„Pokud zadání nepraví jinak,“ dodám rychle.

Tentokrát se přihlásí vysoký mladík s kulatými brýlemi. „Sice se mě to úplně netýká, ale nebudou měření strašně ovlivněná počasím, hlavně ta venkovní?“

Tenhle má za úkol zdokumentovat knihovny, uvědomím si. Knihovník s přístupem i ke vzácným tiskům se nám hodí.

„Máte pravdu, proto v případě potřeby požádáme o další přeměření.“

Doufám, že se nebude ptát dál. Já jsem spíš přes hardware; prosívání velkých dat a hledání zrnek zlatého písku je i na mě poněkud esoterická věc.

Jsme vybaveni nejlepšími olfaktometry, jaké jsme sehnali, filtry a deníky, a naše pomocné síly se rozcházejí domů. Jen knihovník tu ještě postává, i když ostatní odešli. „Můžu ještě nějak pomoci?“ zeptám se. Doufám, že ne. Těším se na kafe a kalibrace.

„Mohl bych vás pozvat na večeři?“ zeptá se.

„Aha.“

Nezdá se, že by můj nedostatek slovní zásoby odradil muže, který tráví dny obklopen knihami. Pořád se klidně usmívá.

„Rozmyslím si to,“ řeknu nakonec. „Napíšu vám… ti… na faceu.“

„Nemám facebook.“

„Aha.“ Sakra, začínám se opakovat. „Um…“

„Máš moje číslo. Kontaktní informace na smlouvě…“

„Jasně. Dám vědět.“

Znovu se usměje. „Lepší než odmítnutí. Ještě mám naději.“

U kafe si ho vygooglím. Nemá facebook. Nemá twitter. Není na instagramu, snapchatu, linkedinu, prokrista, dokonce ani na goodreads. Co je to za knihovníka?

Špatně se vám přejede doleva nebo doprava, když o člověku nic nevíte (a ani vám zákeřně nedá možnost, jak kdekoli kamkoli přejet).

Aspoň vyberu restauraci.

*

„Vypadá to směšně,“ konstatuje první betatester při spatření prototypu. „Zatraceně směšně.“

Útroby se mi sevřou, když si vzpomenu, kolik práce v tom je – vzorkování pachů, izolace vhodných molekul a jejich kombinací, šťouchání do parfumérského průmyslu pro know-how, testování, úpravy, další testování, prezentace zvolených možností „čichovému panelu“ pro kalibraci, nemluvě o zlikvidovaném hmotnostním spektrometru – ale Regina, která chtěla být u toho, se sebejistě usměje.

„Vyzkoušejte to, prosím.“

Tester se zamračí, když si krom headsetu nasazuje ještě pásek s něčím, co připomíná dýchací masku. Vypadá jako tse-tse potápěč. Ale když se ponoří do hry, jeho výraz se i pod headsetem viditelně změní.

Reginin dravčí úsměv se rozšíří.

O dva měsíce později začíná CES, a všichni, jejichž pozice začíná C, jsou ve Vegas (kromě CFO; ten si neužije nikdy nic). Na twitteru vidím fotky nejnovější bezdrátové odsávačky mléka, augreality, která z každého udělá mimozemšťana ze Star Treku, šatů s regulovatelnou délkou, barvou a strukturou, optických vláken do vlasů i retro arkádovek. Usoudím, že nechci zubní kartáček s integrovanou kamerou ani bezdrátové gadgety do jiných tělesných otvorů.

Čichová VR přitahuje reportéry jako zralá hruška vosy. Během CES i v týdnech poté se množí recenze a reportáže.

Už je to tak. Jsme slavní.

*

„Nejlepší upgrade véerka od haptických rukavic.“

– The Verge

„Šílené. Dechberoucí. Budoucnost je tady a můžete ji ucítit.“

– Wired

„Vychytávka, kterou nesmíte minout.“

– Forbes

„Jako z dílny profesora Farnswortha.“

– Ars Technica

*

„Odvedli jste úžasnou práci. Mark 1 je na vrcholu popularity. Je mi potěšením oznámit vám, že jsme ho právě prodali za dvakrát tolik, než jsme doufali,“ praví Regina s dravčím úsměvem.

Kdo má v pozici C, s úsměvem přikyvuje. Zbytek z nás to zastihne nepřipravené.

Prodali jsme to…? Dalo se to čekat, jsme moc malí na to, abychom navzdory patentům soupeřili s konkurencí snažící se přijít s tímtéž, ale i tak…?

Regina ale pokračuje: „Recenze byly nadšené, ale ještě v jednom se shodovaly. Je to… nepraktické. Uvolňování předem připravených vzorků, které nemají dlouhou trvanlivost, je omezené a leckomu se v tom špatně dýchalo. Nemá to široký potenciál…“

Musela jsem souhlasit. V podstatě jsme lidem nasadili masku plnou mikrokomůrek otevíraných v závislosti na tom, do jaké části hry se uživatel dostal. Vejděte do knihovny, přivítá vás vůně starých tisků, prachu a mořeného dřeva. Už neuvidíte, kolik bezesných nocí jsme strávili nad tím, které molekuly nesoucí tyto vjemy dokážeme syntetizovat a dlouhodobě uchovat, aniž by se křehký dojem ztratil v čichovém uncanny valley. Ani to ale nevydrží věčně, různé složky mají různou trvanlivost, ne vždycky se uvolní až tehdy, kdy chceme, a po vyčerpání se musí doplnit…

Na to, kolik to zabralo práce a nutných inovací, byl výsledek zatraceně nepraktický.

„…proto vytvoříme nové rozhraní. Těší mne, že mohu oznámit začátek spolupráce s neurobiologickou laboratoří think tanku Minerva, konkrétně s týmem studujícím vnímání čichu. Nedávno se jim podařilo pár pěkných průlomů!“

Nevím, jestli mám být spíš nadšená, nebo přemítat, jestli jsem po škole neměla jít radši do korporace a mít tam klid. Mít nohu na pedálu pokroku je fajn, ale většinou se zapomíná zmínit, že nefunguje volant a každou chvíli jedete někam úplně jinam, a pořádně nevíte kam – a brzdy někdo zapomněl nainstalovat.

„Máme k dispozici další financování z Node7. Teď je ten nejlepší okamžik spustit ve véer skutečnou revoluci,“ Regině se v úsměvu zablýsknou dokonale bílé zuby.

A tak trávím následující týdny a měsíce v těsné spolupráci s neurovědci. Zjišťuji, že „kde jsou mé mozky“ je v jistých profesích zcela normální dotaz a že transkraniální magnetická stimulace urazila pořádný kus cesty od doby, kdy jsme si z ní na škole tropili žerty. Tehdy se aplikace magnetických polí na vybrané části mozku příležitostně používala pro léčbu chronické bolesti a těžší deprese, ale míření a kalibrace daly zabrat. Oproti stejnoproudé elektrické stimulaci, kterou si připraví i domácí kutil-transhumanista, nám připadala strašně neohrabaná.

„Kortikální stimulace dá zabrat. Namiř vedle v rámci odchylky, a jsi úplně mimo. Ale čichové bulby… glomeruly máme zmapované líp než vlastní dvorek. Zasáhni správné neurony, a voilà, ucítíš jablka, chlorovanou vodu nebo i starou knihu,“ vysvětluji doma Ctiradovi. Teoreticky je to pořád firemní tajemství, ale on ho nebude šířit dál, i kdyby jen proto, že kolegové v knihovně by převážně neměli nejmenší tušení, co za slova mu proudí z úst.

„A to všechno díky té magnetické helmě?“

Přitakám. „Zatím se to používá hlavně při experimentální terapii. Ale do véer už to začíná přicházet, jen nevím o nikom jiném, kdo by se snažil začít čichem.“

Ctirad chvilku mlčí. „Není to riskantní?“ ozve se nakonec. „Vkládáš někomu představu do mozku… Představ si, kam by to mohlo zajít.“

„Od čichového vjemu k falešné vzpomínce nebo přesvědčení je zatraceně daleko,“ uklidním ho.

Má pravdu. Jednou to bude zneužitelné. Všichni jsme koneckonců četli příběhy o reklamách podsouvaných nám přímo do hlavy. Ale vyplatilo by se to? Jsou mnohem snazší způsoby, jak manipulovat lidmi, aniž byste jim museli na hlavu narazit helmu.

Alespoň zatím.

*

Další kolo kalibrace.

Nasadím si helmu a spustím testovací sekvenci. Pořád nic. Zesílím signál o stupeň. O dva.

Přijde mi chvilkově, jako by se vizuální svět před mýma očima stával hmatatelnějším – ale pak ten letmý dojem zase zmizí a nepřijde žádný přelom.

Sundám si helmu i brýle. Zatočí se mi hlava, jak se vrátím do normálního světa. Nejspíš už jsem tu věc ladila moc dlouho. Čas jít domů…

Cesta je zvláštní. Autobus je divně cítit. To až tak podivné není, ale podivné je jak: žádný pach nemytých těl a hromadné dopravy; místo toho… zvadlé růže a tuberózy? Sama se divím, kde se ve mně berou takové asociace. Možná jsem prostě přetrénovaná na pachy a už si představuji kdeco. Předtím, než nás Regina navedla na tuhle kolej, jsem neměla o světě vůní ani potuchy, a „asi nějaká kytka“ byl můj vrchol identifikace tohohle vjemu.

Chodník ve mně vyvolává pocit, že cítím borůvky. Takový nesmysl – borůvky!

Až doma mě ale udeří v plné síle, co se stalo. Odemknu, a okamžitě mě zavalí nepříjemný štiplavý zápach.

„Ctirade?“ zavolám z chodby. „Něco se připálilo nebo co?“

Ctirad se vynoří z obýváku a utírá si brýle do trika. „Ne, proč?“

Jakmile ho spatřím, udělá se mi špatně. Kopr! Nenávidím kopr, zvedá se mi z něj žaludek!

Zavřu oči – a prakticky vzápětí vjem vymizí.

„Do hajzlu,“ vydechnu. Už tuším, v čem je zakopaný pes, ale nechce se mi tomu uvěřit.

Pohlédnu napřed na zábradlí (červené fazole ve vlastní šťávě?) a pak znovu na Ctirada. Kopr, kopr, kopr. Do kopru.

Snažím se vysvětlit, co se nejspíš stalo, a koukám se na špičky vlastních bot (nic, k mé nebetyčné úlevě). Googlím získanou synestesii a odškrtávám položky. Ne, nepožila jsem LSD, šalvěj divotvornou ani jiný halucinogen, ani jsem neutrpěla poranění mozku, ani jsem neztratila funkci některého smyslu, ani mě nikdo nezhypnotizoval. Snad zvýšená hladina transmiterů v bulbu, který jsem už druhým týdnem stimulovala jednou kalibrací zařízení za druhou? Nová nervová spojení – tam, kde by vůbec být neměla?

Nemůžu se na Ctirada ani podívat. Vyštrachám kdesi masku na spaní, kterou jsem dostala od Delty na transatlantickém letu, a radši chodím doma poslepu. Většina zařízení totiž nevoní právě příjemně.

Když zhasneme, nedokážu se přimět se ho ani dotknout. Představa kopru je příliš silná.

Ráno vyrazím k doktorovi. Na neurologii pokrčí rameny, řeknou „možná senzorická kros-aktivace, uděláme další testy“, ale je jasné, že nevědí, jak to zvrátit. Dobrá zpráva je, že nemám roztroušenou sklerózu, u které to prý bývá vzácný raný symptom.

Prý to samo vymizí, pokud je to jako se synestesií vyvolanou požitím drog.

A tak se vrátím do světa spáleniny, dezinfekce a kopru, říkám si, jestli je nová konektivita náhodná, nebo se mi podvědomí snažilo něco naznačit, a doufám ve zlepšení.

Ale je to jenom horší, až se to už nedá vydržet.

*

Což mě přivádí zpět sem: na židli u kuchyňské linky, se šálkem kouřícího čaje před sebou a rentgenovanou matčiným pohledem uprostřed všeobjímající vůně kakaa, skořice a hřebíčku.

Přemítám, jak jí vysvětlit, co se stalo – a jak to patřičně zaobalit a upravit, samosebou. Copak se rodičům někdy vykládá celá pravda?

Pravda je, že nevím, co bude dál. Vrátím se po zatím neurčité době volna do své práce? Pohne se vůbec projekt někam, když se objevila tahle komplikace? Rozhodnu se odejít a vymoci odškodné? Co bude se Ctiradem?

A zbavím se někdy tohohle prokletí?

Vím, co by mi matka řekla, kdyby slyšela, co mi běží hlavou. Každé prokletí je zároveň dar. Ona rozhodně měla dar znít jako produkt neuváženého románku mezi self-help příručkou a mravoučnou pohádkou.

Jak mám z tohohle udělat dar, když mi to obrátilo život naruby?

Vím, co by řekla Regina: využij to pro byznys.

Jenže to, jak si můj mozek spojuje zrakové a čichové vjemy, nemá žádný objektivní základ. Mně voní tenhle byt po kakau, jinému by třeba připomínal shnilou rybu.

Ale… kdo říká, že byznys musí být založený na něčem, co se dá objektivně uchopit?

Zadívám se na matku. Kardamom. Skořice. Hořká čokoláda. Vanilka. Podtón soli.

Mám tušení, že takový parfém by se jí zalíbil.

Ovšem co dělat, pokud z něčí podoby ucítím kadibudku?

Improvizuj, našeptává mi jakási část mé osobnosti, která doteď zticha seděla v koutě. Staré dřevo. Les. Pižmo. Vidíš?

Možná to zkusím automatizovat. Co taková aplikace, která vám řekne, „jaký jste parfém“? Nahrajete fotku, možná nejen svoji, ale i oblíbená místa, přátele, mazlíčky…

Objektivní výpovědní hodnota nulová. Hodnota co do míry zábavnosti? Podle toho, jak dobře to udělám.

Možná k tomu účelu vyladím nějaký AI framework. Nakrmte síť daty, nechte ji hluboce se zasnít… a ona vám řekne, jak jí voníte.

A co takové parfémy k jedinečným událostem? Jak bude vonět blížící se start Red Dragonu?

Zjistím, že se usmívám. Možná je prokletí přece jen trochu i darem – jen to musím zkusit. Možná se přede mnou otevírá svět netušených možností.

Poslední intifáda

Když mi bylo necelých čtrnáct let, vytvořila jsem jako školní projekt noviny z budoucnosti nazvané Marsovský expres. V jednom z článků jsem psala o politických požadavcích a kosmické expanzi komunistické Jihoamerické federace. V našem světě nezůstalo u Chávezovy Venezuely a da Silvovy Brazílie; nedlouho nato zvítězil v bolivijských prezidentských volbách levicový kandidát Evo Morales a podobný trend pokračoval i v dalších státech. Byla jsem současně překvapená a hrdá, jak jsem to předpověděla, i když už v tehdejším útlém věku mi bylo v koutku ducha jasné, že jsem nepředpověděla naprosto nic. Některé věci můžete do značné míry předvídat; u jiných se prostě občas trefíte.

V Marsovském expresu jsem se náhodou trefila.

Poslední intifáda, která zde vychází poprvé, je ukázkou toho, jak jsem se naprosto netrefila. Dnes je to spíš alternativní historie než near-future SF, jak jsem ji dopsala tehdy na podzim 2010…

…ale doufám, že si její příběh stejně užijete.

Milovaná Paříž. Po letech jsem zase tady, sedím u venkovního stolku v kavárničce na nábřeží Seiny a pozoruji čilý ruch kolem sebe, který nesmíte zaměňovat se spěchem; tady se nikdy skutečně nespěchá. Popíjím šálek kávy a líně pročítám dnešní Le Monde. Vychutnávám si každou chvilku.

Nezůstanu tu dlouho a chci si Paříž během své krátké návštěvy užít. Kdo ví, kdy se sem opět vrátím. Je to skoro můj druhý domov, kdybych ovšem věděl, kde mám ten první. Nemám v tom úplně jasno; za ta léta neustálých cest po celém světě jsem si zvykl považovat za domov každé místo s postelí a tekoucí vodou.

Květnové slunce se mi opírá do tváře a já se usmívám, protože tohle je můj svět, tady jsem jako ryba ve vodě. Lidé jsou tu vstřícní, kulturně založení, vždy elegantní, zkrátka pařížští. Na pár hodin se ztratím v křivolakých uličkách Montmartru a vrátím se okouzlen. Tohle je mé vysněné místo na odpočinek a já doufám, že ten si budu moci užívat už brzy.

Ještě takové tři čtyři zakázky, a končím s tímhle nevděčným povoláním.

A zatím… ach, sladká Paříži, už jen tři dny, a budu tě muset opustit. Snad ne nadlouho.

*

Příští dopoledne jsem strávil sledováním své místní zakázky. O Félixi Tharaudovi jsem si dopředu zjistil, že je považován za nekorunovaného krále pařížského drogového podsvětí, ovládá obchod s touto komoditou jak s Kolumbií, tak s Afghánistánem, a tvrdě potírá jakoukoli konkurenci, která se tu snad odváží objevit. Má jeden velmi příjemný zvyk – příjemný, protože je neměnný a usnadňuje mi práci: Každý všední den obědvá v restaurantu La délicatesse parisien nedaleko Place de la Concorde. Trochu exponované místo, ale i to se dá zvládnout.

Ani dnes svou pravidelnou návštěvu nevynechal. Přijel černým audi v doprovodu dvou bodyguardů a řidiče. K rituálu patří i černé brýle, blyštivý samolibý úsměv a zlaté rolexky; každý v jeho blízkosti si má být vědom, kdo je tady pánem.

Nedaleko stojí komplex kancelářských budov vyšších než jejich okolí. V duchu jsem porovnával úhel mezi nimi a vchodem do restaurantu; ulice byla široká, vypadalo to dobře. Ještě dnes se tam podívám a zkontroluji situaci. Pozítří musím být perfektně připraven.

Tharaudovi trval oběd hodinu a něco. Možná bude lepší vyčkat na jeho odchod z restaurace; koneckonců by to bylo i v souladu s tradicí posledního odsouzencova jídla.

V patnáctém patře nejbližší kancelářské budovy sídlila mezinárodní finančně-poradenská společnost. Dole na recepci jsem se ohlásil jako klient pana Duponta, který mne již očekává; jedno z nejběžnějších francouzských příjmení otevírá dveře všude. Obhlídka patra mne celkem uspokojila. Okno na pánských záchodcích bylo orientováno na severovýchod, přesně proti vchodu La délicatesse parisien. Parapet byl dostatečně široký, abych se o něj při práci pohodlně opřel. Vynikající.

Jediná věc, která mne lehce znepokojovala, byla zvýšená bezpečnostní opatření ve městě. Příjezd izraelského premiéra a vůdce palestinského Hamasu vyvolal doslova policejní hysterii. Ale Matignonský palác, kde začne vyjednávání, je nejméně dva kilometry odtud vzdušnou čarou, na druhém břehu Seiny. Posílené hlídky se budou soustředit především tam.

Budovu jsem opustil bez povšimnutí. Zbyla mi ještě spousta času; klient z mně neznámého důvodu, protože mně nepřísluší se příliš vyptávat, trval na pozítří.

Zítřek strávím se svou Paříží.

*

Ulicí prosluněné dopolední Paříže kráčí pomenší skoro-čtyřicátník s nevýrazným obličejem, matnými světlehnědými vlasy, povislým knírem a oválnými brýlemi, oblečen do prodyšného letního obleku béžové barvy. V ruce nese houslový futrál a přes rameno má přehozenou malou tašku. Nikdo si ho nevšímá, není ničím nápadný.

Mám rád klasiku. Futrál na hudební nástroj se může zdát příliš neoriginální, možná dokonce podezřelý, ale já v něm skutečně mám housle; důležitý náklad se skrývá až v přihrádce pod nimi. Tento způsob se mi stále zdá praktičtější než třeba dlouhé pouzdro na dokumenty. Nehledě k tomu, že o architektuře nevím zhola nic, zatímco na housle zvládnu slušně zahrát několik skladeb.

Asi by se o mně řeklo, že jsem ještě ze staré školy; profe sionál milující preciznost a eleganci. Rychlost, přesnost, žádné zbytečné násilí – to je má vizitka. Používám buď lehkou samočinnou pušku s dalekým dostřelem, nebo rychle působící jedy bez chuti a zápachu; záleží na situaci. Nikdy bych se nesnížil k pistoli, či dokonce noži.

Slunce svítí ostošest, široké ulice zdobí květináče přetékající mnohabarevnými květy a Pařížané míří do práce, na kávu, do obchodů nebo na návštěvy. Napadá mě, že by to měl někdo namalovat. Škoda, že se štětcem mi to navzdory citlivým prstům nikdy nešlo.

Náhle ve mně narůstá neklid. Ulicí s houkáním projíždějí policejní vozy, razí si cestu kolonou plnou neukázněných pařížských řidičů. Jedou proti mně, míjejí mě a uhánějí dál. Lidé se otáčejí, tohle se tu přece nevidí každý den. Že by nějaká pařížská banka?

Nenechám se tím vyrušit, pokračuji v cestě. Když stanu na recepci kancelářské budovy, je tam stejná žena jako předevčírem. Ale nepoznává mne; vypadám teď starší, mám nedbalejší držení těla, jinou barvu očí i vlasů… Pouští mne dál, s úsměvem mne posílá do čtvrtého patra, kde sídlí společnost vyrábějící hudební nástroje. Ve výtahu jsem sám. Stisknu tlačítko patnáct.

Na chodbě nikdo není. Na dveře záchodků s okny na severní stranu věším cedulku s nápisem MIMO PROVOZ, VYUŽIJTE TOALETY V JINÉM PATŘE. Mám klid. Beze spěchu vyndávám a skládám lehoučkou kompozitovou pušku, ráže čtyři a půl milimetru. Většina kolegů používá vyšší, ale nízká ráže poskytuje vysokou úsťovou rychlost a velmi dobrou přesnost. Její nevýhoda spočívá v nadstandardní ceně a malém výkonu z hlediska terminální balistiky; pokud se nestrefíte přesně, může se snadno stát, že zakázku nesplníte a její předmět bude vesele pokračovat ve své existenci.

Ale já byl na svou mušku vždycky pyšný.

Černé audi již stálo před vchodem do La délicatesse parisien. Čekal jsem. Hledáčkem jsem si prohlížel polední Paříž – široké bulváry i úzké uličky, čtvrti historické i moderní, ploché i kopcovité, líně tekoucí Seinu a pestrá auta ve všech barvách duhy. Má chvíle se už blížila; zaostřil jsem na vchod restaurantu.

Dveře se rozlétly, Tharaud vyšel ven. Usmál se a odhalil tak zářivě bílé zuby.

V příštím okamžiku padl na zem. Jeden z bodyguardů se k němu honem sklonil, druhý vytáhl pistoli a divoce se rozhlížel, ale střelce vidět nemohl.

Zručně jsem složil pušku zpět do pouzdra a vyhlédl do chodby. Prázdno. Sundal jsem visačku ze dveří, zmačkal ji a zahodil do nejbližšího koše. Vydal jsem se dolů.

Neozývalo se nic; ani uvnitř. Kdysi v začátcích jsem občas kladl otázky svému svědomí, ale ani tehdy žádné hryzání nepřicházelo. Možná to tak mám od narození. Většina mých zakázek jsou stejně lidé, pro které se nepláče; podsvětí se rádo nechává likvidovat mezi sebou. Proto jsem nikdy nemusel stanout před rozhodnutím, zda zakázku vzít nebo ne; kdyby někdo zadal jako subjekt kohosi, o kom je obecně známo, že je takzvaně dobrý člověk, možná bych váhal. Nevím. Před takovou volbou jsem nikdy nestál.

Zpoza rohu se naproti mně vynořila dvojice mužů. Nejsem si jist, co v mé mysli rozblikalo varovnou kontrolku; možná léta zkušeností, skrývání a opatrnosti, snad nějaký instinkt… Tep se mi zrychlil, adrenalin se vyplavil do žil, mozek již vyhodnocoval případné únikové cesty.

Vytáhl jsem z kapsy saka kapesník a vysmrkal se. Ani nehnuli brvou, pokračovali dál proti mně. Možná je to planý poplach. Ale cosi v jejich výrazu a držení těla mě přesvědčovalo o opaku. Tohle znám.

Upustil jsem kapesník a shýbl se pro něj. Pod sakem jednoho z mužů jsem zahlédl malou vybouleninu. To vypadá špatně. Sakra špatně. Dva ozbrojení a pravděpodobně skvěle vycvičení chlápci sotva pět metrů ode mě. Další nebudou daleko.

Díkybohu, že mám rychlé uvažování i reflexy. A únikové plány.

Pohybem lokte jsem uvolnil z kapsy saka malou nádobku, která vypadla na zem. Kopl jsem ji směrem k mužům ve chvíli, kdy sáhli po svých zbraních.

Z nádobky začal rychle unikat barevný plyn. Rozkašlali se.

Rozběhl jsem se na opačnou stranu. Od výtahu i nouzového schodiště. Odříznutý – to si myslí oni.

Po útocích na Světové obchodní centrum v září 2001, kdy jsem byl ještě hloupé předpubertální škvrně, začali výzkumníci intenzivně pracovat na systémech rychlé záchrany lidí z hořících či řítících se budov. O deset let později jimi již byly vybaveny nejmodernější věžáky světa.

Jeden z nich před týdnem nainstalovali i do této pramálo významné kancelářské budovy.

Vtrhl jsem do nejbližší kanceláře na východní straně. Dvě ženy polekaně vyskočily od svých stolů. Nebral jsem je na vědomí, nasoukal se do postroje pod oknem, spustil jeho nouzové otevření a začal slaňovat.

Někde kolem pátého patra jsem zahlédl vyklánějící se brunátné obličeje agentů. No dobrá, brunátné obličeje jsem si možná jen představoval.

Seskočil jsem na zem, vyvlékl se z postroje uprostřed skupinky lidí zírajících, jako by spatřili zjevení, a okamžitě přeběhl do ulice za rohem, kde mě neviděli.

Vmísil jsem se do davu. Ze širokých bulvárů jsem se dostal do změti menších ulic a uliček. Rue de Faubourg Saint-Honoré mi poskytla ztemnělý průjezd, kde jsem si z dohledu všech lidí strhl falešný knír, vyměnil paruku a nasadil tmavé brýle. Do tváří jsem si vložil vycpávky. Sako jsem uklidil do tašky – poté co jsem ji obrátil naruby. Je oboustranná, jednou vypadá jako ze světlé syntetiky a jednou jako z tuhého tvídu tmavě modré barvy.

Samozřejmě to nestačí. Ti, co po mně teď jdou, by mne poznali na první pohled. Musím jen doufat, že budu rychlejší než oni a vyhnu se našemu setkání.

Vědí, kde bydlím?

Těžko říct, návrat do penzionu ale nebudu riskovat. Musím jít jinam; tam, kde mám všechny důležité věci. V mém pokoji nic závadného nenajdou, na to jsem příliš opatrný.

Metro na Place de la Concorde sice nabízí mnoho možností, kam jet, a je vždy plné lidí, ale já raději zamířil na trochu vzdálenější stanici Miromesnil. Nebudu se přeci vracet k místu činu.

Ve vagónu jsem se začínal uklidňovat. Někdo mě pravděpodobně prásknul – snad klient?, proč ale? –, zítra už ovšem nebudu ve městě. Nasednu na autobus nebo vlak buď na jih, nebo na východ. Potřebuji se dostat na nějaké menší a hůře vybavené letiště, které nepřijímá důležité mezinárodní spoje. V databázi je prostorový scan mého obličeje. Skýtá to jisté nevýhody. Většinou musím cestovat po zemi nebo lodí – tam, kde nejsou tak hysterická protiteroristická opatření. Létání si užívám spíše mimo evropský a severoamerický světadíl.

Tísnil jsem se obklopen svými Pařížany a přemýšlel o své další destinaci, když mne náhle upoutal text běžící na informačním panelu nad hlavami pasažérů. MIMOŘÁDNÉ ZPRAVODAJSTVÍ! hlásal proužek jedoucí po dolní straně obrazovky. MUHAMMAD KHALID, VŮDCE PALESTINSKÉHO HNUTÍ HAMAS, KTERÝ PŘIJEL DO PAŘÍŽE VYJEDNÁVAT O PŘÍMĚŘÍ S IZRAELEM, BYL ZASTŘELEN. POLICIE JIŽ ZNÁ PRAVDĚPODOBNÉHO ÚTOČNÍKA. JEDNÁ SE O NÁJEMNÉHO VRAHA ELIHO REGNIERA, NA NĚJŽ JE VYDÁN ZATYKAČ VE ČTYŘECH ZEMÍCH SVĚTA. EVROPSKÝ ZATYKAČ BY MĚL BÝT VYDÁN JEŠTĚ BĚHEM DNEŠNÍHO DNE.

Fotografie podezřelého visela na obrazovce před zraky všech cestujících.

Ke své hrůze jsem hleděl na vlastní tvář.

*

Jako ve snách, nebo spíš v noční můře, jsem přesedl na jinou linku a spěchal ke Gare d’Austerlitz. Magnetickou kartou jsem otevřel úložnou skříňku, kterou jsem si na nádraží pronajal. Vzal jsem si všechno, za dveřmi záchodové kabinky opět trochu změnil vzhled a šel. Šel – kam?

To kdybych věděl. Chvíli jsem bezradně bloumal na nádraží, přemožený vědomím, že tentokrát po mně jdou opravdu ostří hoši, a i kdybych unikl, budu mít na krku vraždu diplomata, který měl jednat o míru v jednom z nejznámějších vleklých konfliktů na světě. To se nepromíjí. Stěží bych pak vedl klidný život v zaslouženém důchodu, na jaký jsem se chystal. Při troše štěstí bych zvládl úspěšně utíkat po zbytek života. Hektického, paranoidního života.

Chvilku trvalo, než mi myšlení začalo zase normálně fungovat. Zaprvé, musím zjistit, co přesně se stalo a proč do toho zatáhli mě. Ale k tomu budu potřebovat něčí pomoc.

V Paříži je jediný člověk, kterému věřím natolik, že bych mu vydal všanc svůj život. Nejspíš mě nebude chtít vidět. Ale to už je jiná věc.

*

Montmartre. Změť propletených a bláznivě se křížících ulic na stejnojmenném kopci, čtvrť proslavená kabaretem Moulin Rouge, pařížskou bohémou a umělci, zejména malíři. Mnoho těch slavných tu čerpalo inspiraci a hodně méně úspěšných se živí portrétováním turistů na ulici. Čtvrť pestrosti, fantazie, zábavy. Bohaté historie, ale dnes už spíš nočních klubů a prostitutek. Jedna z povinných turistických atrakcí v Paříži, dávno už ne sídlo chudých umělců.

Rue Tholozé je úzká, do kopce stoupající ulice plná výstředních obchůdků a kavárniček, jedna z těch méně poznamenaných masovým turismem. V horním patře čísla osm, nad malou galerií, bydlí moje záchranné lano.

Tiskl jsem zvonek snad minutu, než se ozvalo podrážděné: „Už jdu!“ Ani jsem neměl čas promluvit, popravdě, myslím, že má osoba někoho očekávala a já přišel chvíli před smluvenou dobou, proto se na nic nezeptala.

Možná proto vypadala tak šokovaně, když otevřela vrzající hnědočervené domovní dveře a spatřila mě.

„Anne-Marie Rollandová,“ usmál jsem se. „Už je to dlouho, co jsme se viděli naposledy.“

Tak nějak automaticky jsem předpokládal, že jakmile mě spatří, oněmí vzteky a vrazí mi facku. Tehdy jsem přeci jen zmizel poněkud nezdvořile. Anne-Marie skutečně nejprve oněměla – a pak mě vtáhla dovnitř a bouřlivě objala.

Překvapila mne, ovšem příjemně. Bylo to rozhodně slibnější uvítání, než jaké jsem očekával.

Zabořil jsem obličej do jejích plavých vlasů a ucítil vůni bylinkového šamponu. Anne-Marie se po chvíli odtáhla a zavřela dveře. „Pojďme raději nahoru,“ řekla se slyšitelnými obavami. Když za námi zapadly i dveře jejího nevelkého, ale útulného a pohodlného podkrovního bytu, polohlasem spustila: „Do čeho ses to zapletl, Eli? Celé město nemluví o ničem jiném než o vraždě toho diplomata! Myslela jsem si, že nebereš politické zakázky!“

„To neberu.“ Těžce jsem dosedl do jednoho z jejích měkkých starožitných křesel. „Navlékli to na mě.“

„Kdo?“

„Nevím. Nejspíš můj klient. Nikdo jiný nevěděl, kde budu dnes dopoledne…“ Řekl jsem Anne-Marie všechno o své poslední zakázce a útěku sem.

„Víš jistě, že tě nikdo nesledoval?“

„Jinak bych sem nechodil.“

Anne-Marie je na pohled obyčejná pařížská žena. Okolí ji zná jako přívětivou a poměrně atraktivní obchodnici s domácími uměleckými díly. Jejím skutečným kapitálem jsou ale informace. Troufám si říct, že nikdo v celé Paříži nemá tak rozsáhlou síť kontaktů jako právě Anne-Marie. Umí je dobře skrývat a dobře za ně platí; sama si za hledané informace nechává zaplatit ještě mnohem vyšší sumu. Funguje vlastně jako prostředník, překupník. Její informátoři často nevědí, za kým se svými zprávami jít, nebo se bojí podrazu, a ti, kdo něco shánějí, zase zpravidla nevědí, kde přesně hledat. Od toho je tu Anne-Marie Rollandová. Její život je jako tanec na visutém laně, věčné balancování na hraně mezi bezpečím a rizikem, svobodou a opletačkami s policií, párkrát i životem a smrtí. Ale ona umí balancovat dobře.

Zadívala se na mě temně modrýma očima, jako by se ujišťovala, že jí říkám pravdu. Pak vzala dálkový ovládač a zapnula televizi. Bylo to tam, bílý proužek mimořádného zpravodajství pod normálním programem. Když přepnula na zpravodajský kanál, zrovna o tom referovali. Reportér stál na místě před hotelem, kde byl Muhammad Khalid zastřelen jedinou ranou do hlavy. Policejní expertiza ještě není hotová, ale očekává se, že balistika prokáže shodu s kulkou, která sotva o hodinu a půl později zabila místního zločineckého bosse Félixe Tharauda. Zatím není jasné, jestli oba zločiny propojuje ještě něco kromě stejného pachatele. Policie dostala anonymní tip chvilku před Tharaudovou vraždou. Již nedokázala zasáhnout, ale přistihla nájemného vraha na místě činu. Naneštěstí jim uprchl, získali však vražednou zbraň.

Následně začal reportér vyjmenovávat dalekosáhlou řadu bezpečnostních opatření, která mají zabránit mému úniku z Paříže.

Policejní prefekt se vyjádřil výstižně: „Může se pokusit změnit zevnějšek, používat falešnou identitu, snažit se zmizet po zemi i pod ní, vzduchem i po vodě, ale my ho dostaneme.“

Znělo to odhodlaně.

„Pravděpodobným útočníkem je muž jménem Eli Regnier, zatím však nemáme zprávy, pod jakou totožností přicestoval do Francie…“

Věděl jsem, co vzápětí vytáhne. Dávalo absolutní smysl, proč to hodili zrovna na mě. Jen stále netuším kdo.

„…je stíhán za vraždu ve čtyřech státech. V letech 2011 až 2013 pracoval pro izraelskou tajnou službu, posledních dvanáct let o něm však neexistují jasné zprávy, kromě let 2015, 2017 a 2019, kdy na něj byl vydán zatykač postupně v Brazílii, Austrálii, Malajsii a Angole…“

Další na řadě s rozhovorem byl Rashid Akhbar, Khalidův zástupce. Tvářil se na kameru velmi rozčileně. Chvilku strávil připomínáním toho, že Muhammad Khalid byl čestný člověk usilující o mír a spravedlnost, a podobnými řečmi. Nakonec dodal: „Nepřeji si, aby kvůli jeho smrti vypuklo jakékoli násilí. Ať už ji má skutečně na svědomí kdokoli, pan Khalid by si přál mír. Prosím všechny občany, aby zůstali v klidu ve svých domovech a nechali vyřešení celé kauzy na francouzské policii.“

„Kecy,“ zamumlal jsem. „Nikdo ho nebude poslouchat.“

Anne-Marie mi s obavami sevřela paži.

„Jsem teď jejich nástroj,“ pokračoval jsem, „důvod k pomstě. Ať už to na mě navlíkl kdokoli, on si mír nepřeje.“

„Ještě nemusí být tak zle. Nemůžou vyrobit žádné důkazy o tom, kdo si tě najal…“

„Spekulace stačí. Už fakt, že jsem kdysi krátce pracoval pro Mossad, jim bude naprosto stačit. Do zítřka začne nová válka.“

„Proč jsi tehdy vlastně odešel?“

Zaskočila mě. Otevřel jsem ústa, ale nevyšel z nich žádný zvuk, marně jsem tápal po vhodné odpovědi.

„Myslím od tajné služby,“ dodala s lehkým úsměvem.

„Ach tak. Vlastně… neodešel jsem zcela ze své vůle, i když jsem to už měl v plánu. Vykazoval jsem příliš velké množství vlastní iniciativy. Na můj vkus tam bylo mnoho pravidel, papírování, nadřízených, málo skutečně smysluplné činnosti…“

„A to, co děláš teď, ti přijde smysluplnější?“ Na rtech jí hrál lehce pobavený úsměv. Anne-Marie je pozoruhodná žena. Ani v téhle situaci neztrácí smysl pro humor.

Přešel jsem její otázku jako řečnickou, ale popravdě jsem na ni sám neznal odpověď. Došlo k tomu tak nějak samo, že dělám takovouhle práci, vlastně jsem to nikdy předtím neplánoval. Uměl jsem zacházet se zbraněmi, skrývat se, získávat informace… První klient za mnou přišel sám. Byla to žena, která chtěla vidět mrtvého toho, kdo zavinil smrt jejího manžela při zanedbání bezpečnosti na stavbě. Řekla, že mi zaplatí, když to udělám; nabídla ne zcela malou částku. A já byl tehdy skoro na dně a peníze jsem potřeboval.

„Kdo byl tvůj klient pro Tharauda?“

„Muž kolem čtyřicítky, světle hnědé vlasy, hnědé oči, asi sto pětasedmdesát centimetrů, hubené postavy. Nosí hranaté dioptrické brýle. Kontaktoval mě v Itálii. Řekl, že si přeje zbavit se konkurenta v podnikání… Vypadal spíš jako prostředník než zločinecký boss. Mohl to být kdokoli. Toho už neuvidíme.“

Začínal jsem si naplno uvědomovat, v jak mizerné jsem se ocitl situaci, když se adrenalin zase odplavoval a neúprosná fakta útočila na můj mozek ze všech stran. Vypukne regulérní štvanice – a její kořistí jsem já. Lovcem je teď každý. Policie, tajné služby, atentátníci, zločinci i obyčejní občané. Nikdo nebude riskovat, aby chránil tak horký brambor, jakým jsem se stal.

Nikdo kromě Anne-Marie.

Aspoň doufám.

*

Šel jsem se umýt a převléknout do nějakých rezervních šatů, které měla Anne-Marie ve skříni (neptal jsem se pro jaké příležitosti), když se z obýváku ozvalo její volání. „Pojď sem, honem!“

Přispěchal jsem s ručníkem omotaným kolem pasu.

Ve večerním zpravodajství měli bombu.

„…definitivně potvrzený fakt, že útočník je v obou případech stejný a je jím hledaný nájemný vrah Eli Regnier. Jeho otisky byly nalezeny na vražedné zbrani. Policie již porovnala náboje, které zabily Muhammada Khalida a Félixe Tharauda, a shledala, že vyšly z téže zbraně – z pušky, jež byla zajištěna na druhém místě činu.“

„To není možné,“ hlesl jsem. „To musí být podvod. Někdo vyměnil kulky nebo zfalšoval zprávu…“

Anne-Marie nakrčila obočí. „To se mi nezdá pravděpodobné. Muselo by v tom být zataženo příliš mnoho lidí – detektivové, technici, možná i prefekt. To by nikdo neriskoval, taková věc se musí dříve či později provalit.“

„A co jiného se sakra mohlo stát?! Svou zbraň jsem měl celou dobu u sebe! To bych si zpropadeně všiml, kdyby si ji někdo půjčil a vystřelil z ní!“

„A co když má někdo stejnou zbraň jako ty?“ nadhodila klidně Anne-Marie.

„Nemožné –“ zarazil jsem se. Její otázka mi začala vrtat hlavou. Ač to znělo šíleně, byla to zatím nejpravděpodobnější možnost. Jak řekl Sherlock Holmes – když vyloučíte nemožné, to, co vám zbude, musí být pravda, jakkoli absurdní se zdá. „Jak by to mohl někdo udělat?“

„Poměrně snadno, zdá se mi. Nanotechnologie mají široké spektrum využití a pracuje s nimi mnoho lidí. Tohle použití jen možná zatím nikoho nenapadlo.“

Má pozoruhodná Anne-Marie. Zase udeřila hřebíček na hlavičku. V její přítomnosti si vždycky musím zvykat, že to bývá ona, kdo jako první nabídne správné a logické řešení. Se svou chladnokrevností a precizní důkladností by se mohla stát špičkou v mém oboru – ale ona raději zůstává ve svém. Ani se jí nedivím.

„Kdo ti prodal tu pušku?“

Rty se mi mimovolně roztáhly do širokého úsměvu. „Jean-Paul Benoit.“

*

Trval jsem na tom, že k Benoitovi zajdu sám, ale zabralo dlouhou dobu, než jsem Anne-Marie konečně přesvědčil. Umí být stejně tvrdohlavá, jako je pozoruhodná. Nakonec neochotně uznala, že já z Benoita vytáhnu potřebné informace snáz než ona, i když obvykle je v tomhle odvětví expert.

„Je to příliš riskantní!“ řekla. „Mohou tě poznat. Benoit tě může nahlásit.“

„A poslat sám sebe do vězení?“

„Kdyby si myslel, že tam poputuje za spolčení s tebou, tak nade vši pochybnost.“

„Nikdo mě nepozná. A Benoit ani necekne.“

„Doufám, že víš, o čem mluvíš,“ neodpustila si.

Ne, nevím, odpověděl bych jí, kdybych byl tak upřímný. To sakra nevím. Každá minuta teď může být moje poslední. Možná utíkám rovnou do pasti, možná se dostanu blíž ke skutečnému viníkovi, ale ani to mi možná k ničemu nebude. Možná ze sebe tohle už nesmyju.

Jean-Paul Benoit vede pohřební ústav. Za jiných okolností bych se znovu, pokolikáté už, v duchu zasmál faktu, že jedním svým byznysem pomáhá prosperovat druhému. Vybral si skutečně příhodné oficiální povolání pro obchodníka se zbraněmi.

Večerní temnota sladké Paříže mne trochu chránila před nenechavými zraky, když jsem mířil do Benoitovy „úřadovny“ v Montreuil, bezmála stotisícovém městě, které jen byrokracie fakticky dělí od Paříže, a s metropolí dávno srostlo v jeden celek.

Pohřební ústav sídlil v hezké patrové vile obklopené zahradou. Místo plné klidu a míru. Ideální pro přípravu na poslední odpočinek. Pozůstalí se tu musí cítit dobře.

Měl už dávno zavřeno, ale já věděl, že tam bude; ve vile i bydlí. Vyšvihl jsem se přes napůl zděný, napůl kovový plot obemykající pozemek, a přes zahradu zamířil k zadní části vily.

Oknem jsem spatřil Benoita sklánějícího se nad tělem připraveným k nabalzamování. Ale cosi ho vyrušilo. Zmateně vzhlédl, otáčel se, jako by něco hledal a naslouchal. Při překonání plotu jsem pravděpodobně spustil alarm. Nedělalo mi to starosti. Někdo jako Benoit ho bude mít těžko napojený na policejní služebnu.

Benoit rychle opustil místnost, nejspíše spěchal pro zbraň. Využil jsem toho, vypáčil jedno z oken a protáhl se dovnitř. Tiše jsem se vydal za ním. Byl nahoře v patře, v obytném prostoru vily. Zůstal jsem přitisknutý ke stěně pod schody. Uslyšel jsem jeho tiché, opatrné kroky dolů.

Jakmile se Benoit dotkl nohou koberce, jen hekl, jak jsem ho přirazil ke stěně a vypáčil mu berettu z ruky. Okamžik překvapení stál na mé straně.

„Zdravím, Jean-Paule. Vidím, že byznys kvete,“ usmál jsem se.

Zmateně zamrkal. „Eli…?“ zachrčel.

„Těší mne, žes mě nepoznal hned. Trochu mě to uklidňuje.“

Lehce jsem uvolnil sevření, aby mohl lépe mluvit. „Co tu děláš?! Hledají tě všichni policajti v zemi!“

„A ty bys asi nechtěl, aby mě našli právě tady, že?“

„Co ode mě chceš?!“

„Odkud jsi dostal tu pušku, cos mi ji prodal?“

„Z obvyklého zdroje!“

Vypadal vyděšeně, když se podíval do ústí vlastního revolveru.

„To, že nesnáším zbraně na krátkou vzdálenost, ještě neznamená, že je neumím používat.“

„Nechápu, co ode mě chceš!“

„Stejnou puškou, jakou jsi prodal mně, byl zastřelen Muhammad Khalid,“ zasyčel jsem. „A já to neudělal! Někdo si musel dát sakra práci s vyrobením kopie tak přesné, že ani policejní balistika je od sebe nerozezná! Kolik ti zaplatili za to, že mě do toho zatáhneš?!“

„Netušil jsem, co se stane! Jen si objednal dvě zcela totožné pušky. Dal mi balík za to, že něco takového vůbec seženu, a další za to, že jednu z nich prodám tobě. Druhou si odnesl sám. O tom atentátu vůbec nebyla řeč!“

„A ty jsi neměl sebemenší tušení, že se na mě něco chystá…“

Benoit se mi zoufale díval do očí, prosil o odpuštění. Zvláštní; ani se mi nehnusil. Obchod je obchod, a zrada je v tomhle řemeslu bohužel běžná, to riziko musí přijmout každý z nás. A také existuje nepsané pravidlo, že za nepovedenou zradu se těžce platí.

Měl jsem ovšem ještě několik otázek.

Dozvěděl jsem se, že muž, který si pušky u Benoita objednal, vypadal jako Arab, francouzsky mluvil bez přízvuku a bylo mu kolem čtyřiceti. Mohl to být radikál, který zosnoval útok na Khalida. Ale stěží by to celé zorganizoval sám. S překupníkem nejspíš jednala malá ryba, poskok někoho mnohem nebezpečnějšího.

Z Benoita už nic víc nedostanu. Poodstoupil jsem a stále na něj mířil zbraní.

Bylo mi jasné, co musím udělat, ale ani v nejmenším se mi do toho nechtělo. Jednak se mi hnusil ten způsob, jednak to bylo jiné než kdykoli jindy – Jean-Paula Benoita jsem znal. Vzpomněl jsem si na všechny naše rozhovory, které nebyly vždy jen obchodní; vlastně to byl docela zábavný člověk.

„Utíkej,“ řekl jsem.

Čekal jsem, že se rozběhne, využije poslední šanci; ale ne udělal to. Nejspíš věděl, že ta šance ve skutečnosti neexistuje. „Ne,“ řekl. Podíval se mi do očí zpříma. Z těch jeho už zoufalství vyprchalo.

Váhal jsem. Prst se mi na spoušti třásl. Polkl jsem. Můžu střílet, aniž bych se na něj díval?

Byl to pouhý okamžik, kdy jsem uhnul pohledem. Na periferii zorného pole jsem zaregistroval rychlý pohyb. Udělal jsem, co bylo automatické. Těsně za sebou mi v uších třeskly dvě rány.

Skelné oči Jeana-Paula Benoita byly obrácené nahoru. V ruce ještě držel miniaturní revolver, který měl ukrytý vzadu za páskem. Měl jsem ho prohledat. Využil mé chyby, a málem zvítězil. Jen čas potřebný k vyjmutí zbraně a vystřelení nahrával mně. A také mě zachránil. Prohlédl jsem se, ale kulka mě ani neškrábla, neškodně se zaryla do stěny pár metrů za mnou.

Musel jsem vypadnout, než někdo z okolí zavolá policii.

Ulice milované Paříže byly jako labyrint, zdi domů se kolem mě nepříjemně svíraly. Možná nakonec přeci jen budu mít nějaké svědomí.

*

Do Anne-Mariina bytu jsem dorazil schvácený z ustavičného rozhlížení se, jestli po mně někdo nejde. Zatím se tu zdál být klid. Na Montmartru si vás lidé nevšimnou, ani když záříte všemi barvami zvýrazňovačů a místo chůze tančíte polku. Milá čtvrť.

„Proboha, co se stalo? Vypadáš hrozně,“ řekla Anne-Marie, když mě spatřila, a vtáhla mě dovnitř. „Udělám ti čaj.“

„Radši bych brandy.“

„To můžeš zkusit u sousedů. Ale být tebou, neriskovala bych to. Posaď se přece!“

Ach, ta její rozkazovačnost mi chyběla. Nepotkal jsem ráznější ženu než Anne-Marie.

Ale možná to byl i jeden z důvodů, proč jsem tehdy odešel bez rozloučení.

Byl jsem ještě lehce otřesený, když mi přinesla šálek horkého cejlonského čaje. V rychlosti jsem jí převyprávěl, co jsem se dověděl od Benoita. Závěr našeho setkání jsem vynechal. Stejně si ho domyslela. Jinak to skončit nemohlo.

„Muhammad Khalid chtěl příměří,“ řekla Anne-Marie. „Ale měl spoustu odpůrců i mezi vlastními lidmi. Hledáme radikála, který si nepřál mír a chtěl atentát hodit na Izraelce, čímž se cesta k míru nadlouho uzavírá.“

„Takže v úvahu připadají tisíce možných strůjců,“ odtušil jsem. Začínalo se mi to zdát bezvýsledné. Možná bych se měl přeci jen pokusit utéct z Paříže, Francie i Evropy, načas se někam uklidit a doufat, že mě tam nenajdou ani policie, ani tajné služby, ani teroristé. Velmi nadějné vyhlídky…

„Jsem mrtvý muž.“ Ani jsem si neuvědomil, že to vyslovuji nahlas, než to ze mě vypadlo.

Anne-Marie se ke mně naklonila a políbila mě na ucho. „Ne, nejsi.“

Přitáhl jsem ji k sobě a políbil na ústa. Jsme přece koneckonců ve Francii.

Když jsem o hodinu později ležel v Anne-Mariině posteli s její rukou obtočenou kolem pasu, černé myšlenky už nebyly tak tíživé a neodbytné.

Za těch pár let se mezi námi mnoho nezměnilo. Jako bych se vrátil zpátky nějakým strojem času. Co bych byl dělal, kdybych tehdy tušil, kam mě sled náhod, nazývaný hlupáky osud, zavede? Zůstal bych s Anne-Marie a pověsil řemeslo na hřebík? Nebo bych stejně dostal strach, že mě vztah při mém povolání ohrožuje, a zase zmizel?

„Jsi pořád ještě vzhůru?“ zašeptala Anne-Marie.

„Nemůžu usnout.“

Anne-Marie se mě pokusila znovu rozptýlit. Přistoupil jsem na to. Klapalo nám to bezvadně, jako bych odešel teprve včera, či spíše jako kdybych nikdy neodešel. Oba jsme intuitivně věděli, co ten druhý chce. Ale když jsem nedlouho poté konečně upadl do neklidného spánku, stejně mi bylo nějak podivně. Jako by to celé bylo jen odsouzencovo čekání na popravu, poslední chvilky svobody a lehkomyslné bezstarostnosti před zúčtováním za minulost.

*

Ráno byla Anne-Marie pryč. Nechala mi vzkaz. Musí pokračovat ve své obvyklé činnosti, aby neupoutala nežádoucí pozornost, a zároveň se pokusí ve své informační síti něco opatrně zjistit o Khalidovi. Také zřejmě považovala za důležité mi připomenout, abych za žádných okolností neopouštěl byt. Jako bych se právě teď chtěl procházet Paříží.

Nechala mi tu i nový bezpečný počítač. Byl jsem jí za to vděčný. Nevím, jak bych vydržel celý den nečinně sedět v bytě a hrát mrtvého brouka.

Zatímco Anne-Marie pracovala se svou vlastní sítí, já jsem využil veřejnou. Dozvěděl jsem se tak o Muhammadu Khalidovi alespoň to, co si mohl zjistit každý. Narodil se ve vesničce v Pásmu Gazy několik dní před začátkem šestidenní války. Jako třináctiletý vstoupil do místní domobrany, v podstatě malé teroristické organizace podporované nepřímo Hamasem. Později se sám stal členem Hamasu. Podle svých slov na sklonku první intifády, trvající od konce osmdesátých do poloviny devadesátých let, pochopil, že bojovat za svou zem násilím nemá smysl, a začal prosazovat cestu vyjednávání a kompromisu. V posledních třech letech byl v té oblasti zvlášť aktivní a dostal se do čela strany.

Z teroristy diplomatem. Takový „palestinský sen“, ušklíbl jsem se. Z ošklivého káčátka se stane krásná, všemi obdivovaná labuť.

Ale i labutě jsou někdy kořistí.

Překvapivě se zdálo, že Khalid přímo ve straně neměl mnoho odpůrců. Navenek působili jednotně – až nezvykle jednotně. Za uplynulé tři roky rapidně poklesl počet útoků a vypadalo to, že se Hamas obrátil mnohem umírněnějším směrem. Muhammad Khalid vedl diplomatická jednání se sousedními státy a snažil se je přimět k větší spolupráci se Západem. Prohlašoval, že národnostní a náboženské rozdíly nemusejí vést ke konfliktům a odlišné názory na Boha jsou rovnocenné.

A přesto byl ve straně klid. Až to bylo šokující.

Zavrtěl jsem hlavou a přešel na web zpravodajské stanice. Ve vysílání byl právě izraelský premiér. „Mohu vám odpřísáhnout, že s tímto zavrženíhodným činem nemáme nic společného. Je pravda, že atentátník kdysi krátce pracoval pro naši tajnou službu, ale byl brzy propuštěn kvůli psychické labilitě a nedodržování předpisů.“

Zajímavé. Tak teď už jsem dokonce labilní.

„Usilujeme o uzavření mírové dohody s Palestinou a uděláme vše pro to, aby byl útočník co nejdříve dopaden.“

Jinými slovy, půjdou po mně i bývalí, byť už tehdy jen dočasní kolegové.

Následoval prostřih na rozzuřené demonstranty v palestinských ulicích. Křičeli svá protiizraelská bojovná hesla, vyjadřovali podporu dosud umlčené radikálnější části Hamasu, která právě zažívala znovuzrození, a volali po odplatě.

Kdybych se narodil v kterékoli jiné zemi, tohle by nevypuklo… Jenže copak jsem to mohl tušit? Mí prarodiče měli zůstat ve Francii, kde se jim dařilo, a neodstěhovat se… a mí rodiče se neměli stát úředníky na ambasádách a cestovat po celém světě, jen aby je pak zabila bomba, která měla zasáhnout velvyslance…

Dost už. Z téhle historie udělají jen další motiv pomsty šíleného vraha. Můj život se jim náramně hodí do krámu. Jak dlouho si mě asi vybírali?

Vypnul jsem televizní přenos a raději se podíval na nejnovější články o atentátu. Novináři můj pracovní život vylíčili vskutku působivě. Když jsem to četl, sám jsem se divil, kolik jsem toho už prožil. Ale ještě zajímavější byly diskuze pod články. Jejich úroveň byla tradičně velmi nízká, ale pobavilo mě množství lidí, kteří vyjádřili názor, že bych za ten čin neměl být stíhán, nýbrž odměněn, a že jsem příkladem pro ostatní. Ušlápnutí úslužní úředníčci, kteří by si nikdy nedovolili říci něco takového nahlas, nadávali na náboženství, politiku i přistěhovalce, gaučoví povaleči ze sebe dělali moudré a většina přispěvatelů po sobě navzájem házela špínu, seč mohla.

Za chvíli mě přestalo bavit to číst. Zaslepenou hloupost nemohu vystát. Ale lidi už bývají takoví. Měl bych jim být vděčný. Dává mi to přece práci.

V Anne-Mariině bytě jsem si připadal jako lev v kleci. Čekání je nesnesitelné. Po hodinách vstřebávání informací o Khalidovi jsem potřeboval přestávku. Další věcí, která je na Anne-Marie pozoruhodná, je její knihovna. Zabírá stěny celé jedné místnosti a je od podlahy po strop zaplněna opečovávanými starými výtisky francouzských děl, která vešla do historie literatury.

Charles Baudelaire je něco jako stroj času. Kolikrát jsem se už jeho prostřednictvím ocitl v Paříži poloviny 19. století. Jestlipak bych tam zapadl? Usmívám se. Říkám si, že dokonale. Byl by to můj svět; stejně jako je tenhle. Měl bych v jistých ohledech snazší práci; současné technické vybavení a lékařská péče ovšem také stojí za to…

Nacházím cosi ironického v pocitu, že dokonale rozumím více než století a půl mrtvému básníkovi. I současníky dokážu pochopit; v tomhle povolání je to něco jako průvodní jev, zdá se mi; ale nedá se říct, že bych mezi ně zapadal. Ve společnosti francouzských buřičů 19. století bych se možná cítil patřičněji. Období častých politických proměn, nepříliš se měnící pařížská galerka, opiová doupata, cit pro umění… hle, tam bych se mohl vyznat. Ušklíbnu se. Samozřejmě to nemyslím vážně. Když na to přijde, umím být zvláštně lehkomyslně přemítající osoba.

Muhammad Khalid, naskočí mi opět před očima neodbytně. Mrzutě zavrhnu předchozí neplodné, ale zábavné úvahy. Pokud to skončí špatně a pokud existuje něco jako posmrtný svět, o čemž vážně pochybuji (nebyla by to ovšem zábavná skutečnost, že bych pro něj fungoval jako cosi na způsob zásilkové služby – nebo snad cestovní kanceláře bez zpátečních letenek?), on bude důvodem, proč se s dávnými osobnostmi možná zanedlouho setkám. Snad tam mají papír. I když k čemu by byl na takovém místě autogram?

Anne-Marie se vrací. A já se vracím do nepříliš povzbudivé reality.

Vypadá rozrušeně. Kolem bouřkově šedých očí se jí pak dělají nepatrné vrásky.

„Mám něco zajímavého,“ řekla na úvod a naše pohledy se setkaly. Musím říct, že v tom mém se jistě zračila naděje. Ale Anne-Marie ji trochu zchladila: „Nevím, jestli to vůbec k něčemu bude. Mohla to být i docela normální nehoda, ale…“

Patolog, který měl na starosti přezkoumání Khalidova těla, havaroval během cesty domů, poté co dokončil pitevní zprávu. Příčinou nehody byl pravděpodobně špatný technický stav vozidla; víc se ven nedostalo. Pro všechny to byla jen jedna z mnoha autonehod. Totožnost mrtvého řidiče ji však v mých očích dělala podezřelou. A Anne-Marie napadalo totéž.

„Pokud ho přinutili ve zprávě něco vynechat, nebo naopak přidat, a pak ho zlikvidovali, proč by to dělali? Co je ta věc, kterou potřebovali změnit?“

„Uděláme si koutek brainstormingu,“ usmál jsem se. „Verze jedna, takzvaný stylový konec: Khalid byl smrtelně nemocen a přál si zemřít jako mučedník. Možná vůbec nechtěl mír a k vyjednávání svolil jen z toho důvodu – aby pak svou smrtí mohl rozpoutat další boje. Nikdo neměl vědět, že v té době umíral.“

„Ale Khalid se za ukončení bojů zasazuje už několik let,“ namítla Anne-Marie.

„Já vím. Byla to hloupost. Tak něco jiného: Khalid chtěl proto, že umíral na nějakou nemoc, uspíšit jednání a dosáhnout příměří co nejdřív. To se někomu z jeho spolupracovníků nezamlouvalo, tak ho nechal zabít. Ale ten by neměl důvod Khalidův stav tajit…“

„Varianta tři: Nic to neznamená a byla to skutečná nehoda.“

„Jenže to nás nikam nedostane. Co takhle… Hele, tohle by ode mě určitě koupil Hollywood, kdyby to nevyšlo. Khalid vůbec neusiloval o mír, jen to předstíral, aby vyjednávání v kritickou chvíli zasadil rozhodující úder. Nechtěl se ale obětovat sám, a tak si opatřil dvojníka. A patolog musel zjistit stopy po plastických operacích, tak ho přinutili o tom nenapsat do zprávy a zbavili se ho.“

Anne-Marie si zamyšleně mnula kořen nosu a na mou teorii nereagovala. Jistěže ne. Jestli to tak půjde dál, budou mě napadat stále šílenější scénáře. Nejspíš má pravdu a ta nehoda nemá žádný význam.

Ovšem pokud má, a já bych tu možnost jen tak odhodil…

„Vrátil bych se na chvilku k počítači, musím si něco ověřit,“ řekl jsem. Anne-Marie neprotestovala.

Nebylo obtížné zjistit, jakou cestou se Khalid do Paříže dostal, ovšem výsledek mne trochu zklamal. Doufal jsem v něco jako slavnostní příjezd vlakem druhé generace TGV. Ale Khalid klasicky přiletěl. Skenery na letišti by dvojník ani po zásahu sebelepšího plastického chirurga a s falešnými papilárními liniemi nezmátl. Vždyť proto musím sám cestovat v technicky vyspělejších zemích po zemi či vodě.

Co kdyby se ale prohodili až přímo v Paříži? V hotelu by na to měli času dost. Khalidově osobní ochrance by jistě nečinilo problém někoho tajně dopravit do jeho pokoje – a někoho jiného zase dostat ven…

„Eli, to je šílené,“ ozvalo se mi za zády. Anne-Marie se se znepokojivě smutným úsměvem na tváři opírala o rám dveří. I s kruhy pod ustaranýma očima vypadala krásně a připomněla mi, že i já mám srdce, jinak by mě teď nemělo u čeho bolestivě bodnout.

A je to tady, už je ze mě tonoucí, co se chytá příslovečného stébla, pomyslel jsem si hořce. I šílený plán je přeci plán. Musím něco dělat, abych se nezbláznil a nepropadl fatalismu. Ještě nejsem dopadený, ještě nejsem mrtvý!

„A co když ne?“ naléhal jsem. „Je snad něco jiného, do čeho se můžeme pustit?!“

Mlčela. Postřehl jsem podivný záblesk v jejích očích, když jsem řekl můžeme. Tak, a jsem na nejisté půdě. I Anne-Marie váhá mi pomoci – ale já jí to nemohu mít za zlé… Už tak pro mě udělala hodně. Do konce to budu muset dotáhnout sám.

Ale pak se usmála, ještě smutněji než předtím. „Dobře. Co přesně po mně chceš?“

*

Byla úleva být zase venku, i když neustálý pocit nervozity mi to poněkud znepříjemňoval.

Jako francouzský gentleman se stříbřitými skráněmi a ustupujícími vlasy jsem se pohyboval Paříží až na místo, kde by mne většina lidí čekala asi ze všeho nejméně – na ústředí kriminální policie. Prošel jsem dovnitř a zamířil na nejbližší toalety, kde jsem se v kabince převlékl. Opatrnosti není nikdy dost.

Přemýšlel jsem, jak si právě vede Anne-Marie. Její úkol byl riskantnější než můj – proniknout do hotelového pokoje, kde bydlel zavražděný diplomat. A doufat, že pokoj dosud nebyl vyklizen, i když v opačném případě by se tam dostávala snáze…

Kdyby ho uklidili, musela by asi zamířit přímo do Matignonského paláce – a to by byla akce příliš troufalá i na náš tandem.

Já, pokud se bez problémů dostanu na patologii, už to budu mít jednoduché.

No, pokud.

Včerejšek jsme strávili podrobným probíráním dnešního plánu. Je vlastně velice prostý – sehnat dva vzorky Khalidovy DNA z různých míst a porovnat je. Ukradení a ohledání těla jsme zamítli jako neproveditelné…

Navlékl jsem si bílý plášť s falešnou visačkou, hlásající příslušnost k zaměstnancům patologie.

Nikdo mne cestou nezastavil ani nezkontroloval. Oddělení jsem našel snadno; orientaci mi usnadňovaly všudypřítomné šipečky a cedulky. Možná bych měl místní policii poslat děkovný dopis.

Teprve na pitevně se nad mou přítomností konečně někdo pozastavil. Podle průkazu na plášti to byl vrchní patolog. Tohle bude zajímavé.

„Kdo jste?“ zeptal se. „Nikdo mi neřekl, že má přijít někdo nový.“

„Jsem z Toulouse.“ Poklepal jsem na svou visačku. „Máme společný případ. Jeden z vašich zákazníků je u nás podezřelý z vraždy.“

„A kvůli tomu vás sem poslali? Rozbor DNA i pitevní zprávu jsme vám mohli předat elektronicky!“

„Potřebuji vidět tělo.“

„Proč? Pochybujete o naší práci?“

„Já ne. Ale někdo možná ano.“ Usmál jsem se. „Podívejte, nechci dělat problémy. Jen si prohlédnu tělo a půjdu.“

„Který to je?“

„Tharaud.“

„Félix Tharaud?“ Patolog hvízdl. „A to podezíráte jeho z vraždy? Člověk jako on by si vlastní ruce nešpinil.“

„Nešlo o kšefty. Žárlivost je silný osobní motiv.“

„Ach tak. No jo. Slyšel jsem, že Tharaud měl rozjetý byznys i u vás, ale tohle je pro mě novinka. Ne že bych o tom měl vědět,“ zasmál se, „ale znáte to, zajímám se.“

„Mohl bych vidět to tělo?“

„Poslužte si.“ Otevřel jeden z boxů a vytáhl pojízdná nosítka s tělem. Začal jsem jej ohledávat jako profesionál. Zase jednou se mi starý výcvik hodil v novém džobu.

Bylo zvláštní dívat se zblízka do tváře své zakázce. Tharaudovy rysy ani po smrti neztratily tvrdý, nelítostný výraz profesionálního gangstera. Průstřel byl hladký a nevelký. Musel jsem v duchu obdivovat vlastní práci.

Patolog stál celou dobu vedle mě. Vypadal spíš lhostejně než podezřívavě. Dobře. Teď druhá část plánu.

„V pořádku,“ řekl jsem. „Už jen jedna věc. Musím vidět i tělo Muhammada Khalida, protože byl zastřelen stejnou zbraní.“

„K čemu to potřebujete? Kvůli zbrani si běžte na balistiku!“

„Musím ho vidět. Mám pokyny nadřízených.“

„Tak mi je zavolejte.“

„Dobře. Vytočte tohle číslo…“

Dal jsem mu číslo určené pro takovéto případy. Pokaždé bylo jiné, vždy jsem si pečlivě vybíral mezi prázdnými byty k pronajmutí či prodeji. Telefon vyzváněl a já se zatím posunky vyptával patologa, ve kterém boxu leží Khalidovo tělo. Neúspěšně, musím říci. Pořád mi ukazoval totéž odmítavé gesto. V jeho chování se začínala projevovat netrpělivost. Asi po minutě zavěsil.

„Co to má být?!“ zeptal se a rozčileně se zamračil. „Proč to nikdo nezvedá?“

„Je čas oběda,“ počastoval jsem ho klidným úsměvem. „Patrně mají polední pauzu.“

Patolog nedůvěřivě přimhouřil oči. „A neviděl jsem vás už někde…?“

„To těžko. Pokud jste nebyl v Toulouse.“

„Hmm. Ale ke Khalidovu tělu vás pustit nemůžu.“

„Proč ne?“

„Nechci rozpoutat diplomatický incident!“

„Jaký incident? Copak je to, že se kolega zběžně koukne na už ohledané tělo, nějaký incident?! Neblázněte!“

Zdál se být na pochybách. Nakonec ale přikývl. Přešel k dalšímu boxu.

Když jsem se skláněl nad tělem, nenápadně jsem odstřihl kousek kůže z Khalidova prstu. Pokud to tedy byl pravý Khalid.

S díky jsem se rozloučil a poklidně, s úsměvem na tváři odcházel. Není nad kolegialitu.

Doufal jsem, že i Anne-Marie si vedla úspěšně.

*

Zlatá Anne-Marie kvůli mně rozmontovala vodovodní trubky v hotelové koupelně – a našla víc než dost materiálu, z něhož by se dala získat DNA. Ne všechno jistě patřilo Khalidovi, ale i po něm by tam nějaké stopy musely zůstat.

Pokud ne…

Říkala, že jí známý dluží službičku a provede rozbor a porovnání co nejdříve. Na víc jsem se jí nevyptával. Vlastně jsme toho ten večer už moc nenamluvili.

V televizních zprávách o mně hovořili méně než včera, ale i tak jsem byl na svůj vkus až příliš v centru pozornosti. Anne-Marie byla pryč a předstírala normální bezúhonný život, a tak jsem většinu dne strávil s Baudelairem a Villonem v originále.

Byla téměř půlnoc, když se Anne-Marie konečně vrátila. S nervózním úsměvem na rtech. Věděl jsem, co přijde.

„Zdá se, ačkoli je to neuvěřitelné, žes měl s Khalidovou identitou asi pravdu.“

*

Není nad to mít pravdu, když pravda dělá situaci ještě mnohem složitější.

Dejme tomu, že se Khalid noc před atentátem (dřív kvůli jednáním v Matignonském paláci stěží) prohodil s dvojníkem a vytratil se z hotelu. Zařídil vypuknutí třetí intifády a teď se pro sebe směje někde v ústraní. Kde?

Je vůbec ještě na území Francie?

Kamkoli v rámci Evropské unie by se po zemi mohl dostat bez povšimnutí. To dělá bezmála šest milionů čtverečních kilometrů přicházejících v úvahu.

Nechci se podceňovat, ale to by bylo dokonce i nad mé síly.

Merde!

Tu noc, po vášnivě naléhavém milování s Anne-Marie, jsem napůl k ní, napůl pro sebe řekl: „Zítra odjedu. Nejspíš to vezmu přes Španělsko do Afriky – a tam se uvidí.“

„Utečeš?“ opáčila, stále prudce oddechujíc.

„I tak se to dá nazvat. Co jiného mi zbývá?“

„Není ještě moc brzy? Nebylo by lepší počkat, až humbuk trochu utichne?“

„Zbláznil bych se, připadám si jako lev v kleci…“

Odtáhla se ode mě. Příliš pozdě jsem pochopil, že jsem ji svým výrokem ranil. „Anne-Marie… pochop, že stejně nemůžu zůstat. Jsem hledaný nájemný vrah. Zatykač platí pro celou Evropskou unii. Nemůžu se nikde usadit a žít tam, aspoň ne s touhle tváří, v téhle chvíli…“

„Mohla bych ti pomoci na útěku.“

„Myslím, že bude snazší, když se budu pohybovat sám.“

„Možná ano.“

„Anne-Marie… nikdy jsem nechtěl, aby…“

„Aby co?“

„Aby to přerostlo v něco víc. Neměl jsem sem chodit, ale nenapadalo mě, kam jinam jít…“

„Neblázni. Nikam jinam jsi nemohl. Benoit tě zradil a nikoho jiného než mě tu už pořádně neznáš. A řekni, kam by ses beze mě dostal s tou DNA?“ dodala rozverným tónem a já věděl, že se snaží zamaskovat skutečné pocity – a jde jí to dobře jako ostatně vždy. Z Anne-Marie by byla perfektní herečka.

Dlouho jsem nemohl usnout.

*

Do batohu jsem si sbalil pár kusů oblečení od Anne-Marie, nový netbook a mobil s anonymní SIM kartou, pro které mi skočila do elektra. Jak se dostanu na jih? Vlak nepřichází v úvahu. I autobusy jsou teď příliš nebezpečné, přestože si nebudu podobný. Stopem? Nejspíš pěšky zamířím z Paříže a odněkud z Isle de France se nechám svézt na jih.

Jako každý den jsem si ještě před odchodem pročítal zprávy na internetu. Diskuze byly opět plné urážek a provolávání názorů, za které by se bez existence anonymity na webu dalo jít do vězení nebo přinejmenším dostat podmínku. A spousty konspiračních teorií o tom, kdo z Mossadu nebo vlády mě přiměl zavraždit Khalida, kdo si ho přál mrtvého… Pár mě ale zaujalo svým opačným přístupem – co by Khalidova strana získala jeho smrtí?

Tep se mi prudce zvýšil, když jsem klikl na jeden z odkazů. Typická stránka o konspiračních teoriích: UFO, pozadí terorismu, tajné pokusy na lidech a příšerná grafika.

A někdo prohlašující, že viděl Muhammada Khalida naživu. Byl prý v lese u Saulieu a dalekohledem pozoroval ptáky, když ho zahlédl v okně nějaké chaty.

„Anne-Marie!“ křikl jsem.

Přiběhla do pokoje. „Eli, co se děje?“

„Nějaký paranoik tvrdí, že Muhammad Khalid je naživu.“ Ukázal jsem jí článek.

„To snad není pravda,“ vydechla Anne-Marie.

Šokovaně se na mě podívala, když jsem propukl v hlasitý smích.

*

„Děkuji,“ praví důstojný postarší muž s normandským přízvukem, když si bere od uniformovaného policisty zpět svůj řidičský průkaz a opouští Paříž. Půvabná tmavovláska na sedadle spolujezdce na něj vrhne pohled plný úlevy.

„Měl jsi být herec,“ řekne se špetkou ironie v hlase.

Měl bych být odhodlaný, ale v duchu klidný, napumpovaný adrenalinem, ale jasně myslící. Dřív jsem se už víckrát vymotal ze zdánlivě bezvýchodné situace. Jak kdysi řekl kdosi v nějakém filmu, bezvýchodné situace neexistují. Khalid, pokud skutečně pobývá v chatě uprostřed středofrancouzského lesíku, není na můj příjezd připraven – popravdě to bude asi poslední věc, kterou by čekal. A pravdivost informace od nějakého paranoika, který se o ni odvážil podělit jen s několika dalšími paranoiky, není zrovna pravděpodobná.

Tak proč jsem místo toho všeho neklidný a stísněný?

Žaludek mám jako na vodě a svírají se mi i útroby, o nichž bych dosud netušil, že je mám, nebýt důkladného výcviku v oblasti lidské anatomie. Mám pocit, že každou chvíli vyletím z kůže. A na sebedůvěře mi to moc nepřidává.

Sakra, to zvládneš! Máš výhodu v podobě momentu překvapení, tak ji využij!

Slunce svítí a pozlacuje silnici, nad níž se chvěje vzduch. Listí stromů, které ji lemují, je zelenozlaté. Všechno je neskutečně jasné a zářivě barevné. Podobně vnímám svět v hledáčku pušky. Vše najednou vypadá tak životně – jako by vědělo, že život je boj a dlouho si jej neužije, a tak se aspoň snaží vychutnat si každou jeho vteřinu.

Vnímám takhle pokaždé jako lovec – ale i jako kořist. Co z toho jsem vlastně teď?

Cítil jsem příliš velkou tíseň, než abych mluvil. Ale mlčením na mě doléhala o to víc. Anne-Marie to možná vycítila a jako veskrze praktická žena se mnou začala probírat detaily plánu, až dorazíme na místo – s jakým rozvržením sil můžeme počítat, kde se asi bude Khalid skrývat, jakou palebnou sílu mají naši nepřátelé…

Mí nepřátelé. Proč jsem ji do toho zatahoval?!

Zajel jsem ke krajnici a zastavil. „Vystup si,“ řekl jsem.

Zorničky se jí údivem rozšířily. „Co to plácáš?“

„Vystup!“

„Ne. Jedu v tom s tebou od začátku, zůstanu až do konce,“ pravila nekompromisně.

„Dobře,“ povzdechl jsem si, uznávaje porážku. Zdánlivě. Jednou rukou jsem ji objal kolem ramen. Druhou jsem sáhl pod palubní desku pro pistoli. Anne-Marie stěží měla čas postřehnout můj rychlý pohyb, než jsem ji pažbou praštil do zátylku.

„Promiň.“ Políbil jsem ji na ochablé rty, vynesl z auta a položil do trávy za krajnicí. Za chvíli se probere. Bude se vztekat, bude mě nenávidět… ani tentokrát jsem se nerozloučil.

Ruce na volantu se mi potily. Do háje, do háje, do háje… Co si sakra myslím, že dělám?!

Pořád ještě mám čas to otočit. Můžu se někde skrýt a pak se pokusit opustit Francii. Mohl bych utéct do Španělska, jak jsem původně uvažoval, a odtamtud dál.

Celý život utíkat.

Nebo zvrátit třetí intifádu? V duchu jsem se rozesmál. Kdykoli předtím bych si byl pomyslel, že bez zaváhání zvolím pragmatické rozhodnutí. Život na útěku je koneckonců taky život. Zastavit Khalida, je-li mé tušení správné, a zůstat ukrytý ve Francii může být sebevražedná snaha. Ale možná už mě tenhle život příliš unavil. Možná mě napadlo, jestli se bude mé jméno vyjímat na stránkách učebnic historie.

Nechal jsem auto na kraji Saulieu a zamířil k chatě přes les pěšky.

Už po chvíli chůze jsem se na okamžik zastavil a stiskl několik tlačítek na telefonu.

Myslím, že jsem se usmíval.

Pokračoval jsem v cestě. Podle navigace jsem musel být blízko. A pak jsem zahlédl siluetu chaty mezi stromy. Čekal jsem, že někdo jako Muhammad Khalid bude mít lepší ochranku.

„Stát!“ ozvalo se za mými zády. „Odhoď zbraň a ruce vzhůru!“

Nemělo smysl odporovat. Pomalu jsem se otočil. Stáli tam dva ostřílení hoši se zbraněmi namířenými na mou hlavu. „Nazdar,“ usmál jsem se. „Asi tady nejsem správně na adrese svého přítele Jacquese. To abych zase šel, že?“

Jen se zamračili. Neměli vůbec smysl pro humor. Prohledali mě, ale žádnou další zbraň nenašli. Jeden z nich si strčil do kapsy můj mobil.

„Eli Regnier! Jaké neočekávané překvapení!“

Otočil jsem se zpět. „A sám Muhammad Khalid. Že by důkaz existence posmrtného života?“

Rty jmenovaného se roztáhly do širokého úsměvu. „Ani těsně před smrtí neztrácíte výmluvnost. To se mi líbí. Je opravdu škoda, že vás budu muset zabít.“

„Výmluvnost bych raději našel u vás. Zajímá mě, proč jste celou tu věc s atentátem zosnoval.“

„Neříkejte, že vás to už dávno nenapadlo.“

Musel jsem hrát o čas. Moje Anne-Marie určitě zavolala policii. Nejspíš počítá s tím, že mě v Unii zavřou na doživotí, což je lepší než se nechat zabít Khalidovými ostrými hochy.

„Chtěl jste se stát mučedníkem, symbolem útlaku palestinských občanů Izraelem. Byl jsem ideální obětní beránek – nájemný vrah a bývalý agent Mossadu. A stalo se, co jste chtěl – rozpoutal jste třetí intifádu. Na hranicích se zase bojuje. Asi jste slyšel nejnovější zprávy; Sýrie chce intervenovat ve prospěch Palestiny, možná se přidá i Jordánsko nebo další státy… USA nabídne pomoc Izraeli, ale spíš naoko. A Evropa bude váhat a zdržovat akci jednáními a proslovy, dokud nebude pozdě. Tahle intifáda nás sice nezlikviduje, ale může nás srazit na kolena.“

Khalid se pousmál. „Jste optimista, pane Regniere. Bude to váš konec. Všechno je naplánované, ostrý konflikt vypukne každým dnem. A vyprovokujete ho vy. Pro celý svět budete za špatné hochy stejně jako poslední desítky let. Ani Američané vám už tak ochotně nepomohou, od začátku funkčního období prezidentky McCaskillové nám projevují stále větší sympatie.“

Zrychlil se mi tep. Poprvé za velmi dlouhou dobu jsem na Izrael začal pomýšlet jako na vlast.

Kterou chce Khalid zničit.

„A co vaše ideály? Mír, spolupráce – všechno to byla jen lež?“

„Regniere, mluvíte jako hlupák! To bych do vás nikdy ne řekl.“ Muhammad Khalid se usmál. „Účel světí prostředky. Toto rčení pochází ze Západu, víte? Nikdo z nás není svatý. Lidé jsou převážně sobecká individua. Mír a spolupráce jsou doménou vzácných – a stále vzácnějších – altruistů.“

V hlavě se mi rozezněl poplašný zvonek. „Nemluvíte jako fanatik.“

„Nejsem fanatik. Myslíte si, že to dělám jen proto, abych vyvolal válku a zničil váš národ? Ale, pane Regniere. Nakolik zásadní obchodní partner je Izrael, a nakolik státy, které si přejí jeho zkázu? Kdo vlastní více zdrojů? Nejde jen o ropu, ale i bankovnictví, finanční prostředky… Na posledních dvou krizích jsme na rozdíl od Západu vydělali. A vy jste si vedli slušně, ale ne tak slušně jako my. Na Blízkém východě leží světová budoucnost. Jenže vy do ní nepatříte.“

„Ty totožné pušky… Musela vám je zajistit technologicky velmi vyspělá firma. A dvojník – kdo ho sehnal? Měl nějaké plastické operace?“

„Příliš vyzvídáte, Regniere. Začínáte mě nudit.“

„Chci vědět, kdo všechno byl do toho zapletený, než zemřu.“

Khalid se bublavě zasmál. „Seznam mých společníků není krátký. Zabijte ho!“

„Počkejte!“ vykřikl jsem. „Pokud mě zabijete, tak se záznam pořízený mým telefonem, který má váš strážce v kapse, a odeslaný na internet, do hodiny zveřejní.“

„Blufujete,“ ohrnul ret Khalid. „Youssefe, ukaž mi ten telefon!“

Vycítil jsem šanci. Když Youssef podával Khalidovi mobil, vyrazil jsem a z boku srazil k zemi druhého strážce.

Strhl jsem ho nad sebe, takže Youssefův výstřel zasáhl jeho, a ne mne. Nahmátl jsem zbraň v bezvládné ruce. Možná už v té chvíli jsem si uvědomil přítomnost lepkavé tekutiny rozlévající se mezi mým a strážcovým tělem. Jenže ne všechna patřila jemu. Zalapal jsem po dechu. Všechno se slilo do velké mlhy, nic jsem neviděl a cítil jen bolest, která jako by ani nepatřila mně.

Proč mě už nezastřelili?

Slyším vzdálený hluk. Hlasy. Dva výstřely. Policie? Stihli to tak rychle?

Rty mi zkřiví ironický úšklebek. Mohl jsem počkat. Chvíli by trvalo, než by si Khalid ověřil, že tu není skoro žádný signál, a tak záznam skončil jen v paměti mobilu. Pár vteřin. Stačilo by to, nebo bych byl mrtvý?

Myšlenky se mi rozlétají do všech stran… Okolo je jen mlha a velmi vzdálená bolest.

Škoda, že tu asi není žádný fotograf, aby cvakl snímek umírajícího hrdiny a antihrdiny v jednom. Nevzdal jsem se, neutekl. Khalid je odhalen… Třetí intifádu to možná nezastaví, ale třeba bude tahle poslední…

Možná se bude mé jméno v učebnicích historie opravdu vyjímat.

Sbohem, sladká Anne-Marie… I když ty se nedozvíš, že tentokrát jsem se rozloučil.

Bódhisattva

Co mají společného buddhismus a kyberpunk? Transcendenci, důraz na sebeovládání, vyšší inteligence, osvícení skrz utrpení… Paralel by se dalo najít mnoho a jistě o nich už někdo napsal akademickou práci. Já o nich napsala povídku.

Ta poprvé vyšla v Kočasu 2012. Anglicky a německy se objevila v poněkud obskurním sborníku Rund um die Welt in mehr als 80 SF-Geschichten/Around the world in more then 80 SF-Stories (2016).

Kde je forma, leží již i prázdnota. Kde je prázdnota, existuje i forma.

– Kumarajiva

Sorn se zastavil na náměstí před ležící sochou Vznešeného a setřel si z čela krůpěje potu. Slunce nemilosrdně pražilo, možná proto bylo teď v brzkém odpoledni široké dlážděné prostranství téměř liduprázdné. Na klidu mu to nepřidávalo, nicméně dál předstíral, že je poutník, který sem přišel rozjímat. Přistoupil blíže k soše a lehce sklonil hlavu. Očima za černými brýlemi těkal po okolí.

Všimneš si mě na první pohled, znělo mu v uších. Pokradmu se rozhlížel, nikdo mu však nepřipadal příliš nápadný. Shrbený stařec se pomalu šoural přes náměstí a táhl za sebou káru s nejrůznějším zbožím k prodeji. Ve svých hadrech působil na prosluněném čistém prostranství s mozaikovou dlažbou nepatřičně, v Krung Thepu však nebyl takový zjev ničím neobvyklým.

Dva cizinci, nejspíš Indové, postávající ve stínu vznášejícího se slunečníku, už pozornost budili, ale on říkal, že bude sám. A Sorn si byl skoro jistý, že je zdejší; během let se naučil rozpoznávat jemné nuance v komunikaci se svými druhy.

Na schodech z vyvýšené části náměstí seděla žena. Jantarová pokožka se jí na slunci leskla a prstýnky tmavých vlasů jí spadaly na holá ramena. Sorn jí neviděl do tváře, ale tušil ji krásnou a symetrickou, možná až tolik, že to nemůže být pravda.

Ani ona nebude tím, na koho čeká.

Na chvíli zavřel oči a ponořil se do myšlenek. Zároveň ponechával ostatní smysly ve střehu, přesměroval jejich počitky do podvědomí, odkud se vynoří pouze v případě, když zaznamenají něco neobvyklého.

Jistotu stále neměl. Může to být past, zrada. Mohl by o rozhovorech s Karunou přemýšlet v transu celé dny, ale jistý by si nikdy nebyl. Musel přijmout riziko. Myšlenka na smrt se vynořila jakoby odnikud. Ale jeho klidem neotřásla, pouze si trochu trpce pomyslel, že by se zařadil po bok mnoha jiných. A další by následovali. Třeba by někdo jiný dosáhl toho, oč se snaží on.

Varovné zacinkání zvonku v hlavě. Tiché, měkké kroky. Někdo se blíží. Podle zvuku šlépějí je zřejmě bos.

Sorn procitl ze zamyšlení. Zvolna se otočil za kroky a pohlédl do tváře mnicha v oranžovém rouchu. V rukou svíral misku na milodary. Sorna napadlo, že ani on není Karuná. Nebylo na něm na první pohled nic nápadného –

Vtom ho úžas zasáhl jako blesk. No jistě! Bylo to tak očividné, že si to nejdřív vůbec neuvědomil, a přitom to křičelo do všech stran svou výjimečnost. Tohle ale nehledal. Byl by méně překvapen, kdyby se ukázalo, že jeho kontaktem je jeden z těch Indů nebo žena příliš krásná na to, aby byla skutečná.

Z mnichových očních důlků na něj zírala propastná temnota, jako by pohlcovaly veškeré světlo a vedly do nepředstavitelných končin vesmíru. Sorn se přinutil odvrátit od nich pohled a prohlédnout si mnicha postupně celého.

V jeho misce ležel nepatrný úlomek kovu. Sorn sáhl do kapsy pro pár drobných bankovek a vložil je do mnichovy misky, odkud si miniaturní odštěpek vzal. Mnich mrkl. Byl to zlomek sekundy, ale poté už na Sorna hleděly normální temně hnědé oči v bělmu protkaném červenými žilkami. Mnich naznačil vděčnou úklonu a pokračoval v chůzi.

Sorn ještě chvíli dlel u sochy, než se procházkovým krokem vydal nazpět.

Slunce už zašlo a do pece města se vyhrnul život. Už mu nehrozilo, že se unaví a zeslábne v bodavých paprscích; vyhrnul se do hutné, horké, vlhké uklidňující tmy. Byl to čas, kdy i před lety začínaly ulice ožívat, kdy cizinci vcházeli do domů, kde nacházeli levnou rozkoš. Ty doby byly dávno pryč a mnohé z domů zůstaly opuštěné, protože málokdo chtěl bydlet v místě s takovou minulostí. Některé z nich byly strženy. Jiné však obsadili tuláci a uprchlíci, kteří byli při častých raziích pronásledováni a zatýkáni. A tak byly jedinými trvalými obyvateli krysy.

Zrezlá vrata zavrzala, když Sorn proklouzl dovnitř. Pod nohama mu začvachtalo bahno. Ani za největších veder nikdy neusychalo, ukryté v dusném příšeří barabizny. Odporně páchlo, ale dávno se naučil to nevnímat, stejně jako cupitání krys a šustění netopýrů, kteří se zabydleli pod střechou.

Chvíli naslouchal, jestli neuslyší něco jiného než obvyklé zvuky domu, ale nic nezaznamenal. Tiše vyšel nahoru, kde měl dočasný příbytek.

Kabel vedený od elektrické rozvodné sítě končil u malého omláceného laptopu. Sorn odhadoval, že při opatřeních, která provedl, potrvá ještě pár dní, než si černého odběru někdo všimne. To mu bohatě stačí. Dnes v noci odtud vypadne.

Zapnul laptop a rozběhl program. Posadil se ke stěně v pozici lotosového květu, dávno zjistil, že mu pomáhá v soustředění. Zavřel oči a ponořil se. Odfiltroval veškeré vnější podněty, smysly ho zalarmují jen při zachycení něčeho skutečně vážného. Dechová i tepová frekvence klesla. Nic nevnímal, jako by se vznášel v nekonečné prázdnotě.

Pak trhnutí a záblesk, na jejichž nepříjemnost si již zvykl; a byl tam.

Kdyby měl někdy v bdělém stavu popsat, jak ten svět vypadá, nedokázal by si z něj vybavit téměř nic. Normální pojmy popisující smyslové vjemy ztrácely smysl. Nedokázal by ani vysvětlit, jak se tam pohybuje, komunikuje, hledá informace a své druhy. Ty činnosti nebyly přímo intuitivní, ale každý musel na jejich realizaci přijít sám.

Možná proto připadala virtualita obyčejným lidem tak nepochopitelná a záhadná, proto o ní vytvářeli zkazky doslova mytických rozměrů.

Sorn se jim vždycky jen smál.

Ucítil, jak se jiná mysl pokouší o kontakt s jeho. Přiblížil se k ní a poznal známý tvar. Povolil bariéru. „Sanghamitto,“ řekl. „Dnes jsem se setkal s Karunou. Děkuji ti.“

„Karunu dnes zatkli, Mahindo! Odvlekli ho bhavačakristé. Musíš zmizet.“

„Kdy ho zatkli? Jak to víš?“

„Cítila jsem jeho přítomnost, když se to stalo, asi před hodinou. Najednou výkřik – a byl pryč. Donesl se ke mně šum – ozvěna zoufalství a poznání, co se děje. Dostali ho.“

Dotkl se její mysli a ucítil totéž, co dnes zažila ona. Měla pravdu.

„Je příliš nebezpečné hledat bódhisattvu teď a tady,“ pokračovala. Slova k němu z jejího vědomí proudila naléhavě jako příboj. „Zmiz, skryj se na pár dní a pak se opatrně vrať. Já udělám totéž.“

„I já.“

„Slib mi to,“ žádala.

„Slibuji,“ odvětil bez váhání.

Cítil její úlevu. Když se pak vzdálil, pomyslel si, jak jednoduché bylo ji přesvědčit. Neměla nejmenší pochybnosti, že se chystá na několik dní stáhnout do ústraní.

Lhát ve virtualitě nebylo snadné, ale Sorn měl veškeré průvodní emoce plně pod kontrolou.

Ulice Krung Thepu přivítaly nový stín do svého hávu šera a dusna. Sorn volil cestu obezřetně, ale možná byl až příliš opatrný. Vše, co viděl, byly jen další stíny v potemnělých uličkách; ne lidi, ale jejich stíny bez tváří a identity jako on.

Miloval toto místo.

Kdysi, ještě než se narodil, bývalo často plné turistů z celého světa. Časy se mění. Dnes se Siamská unie otevírala cizincům jen neochotně.

Jeden by podotkl, že opatrnost je užitečná vlastnost.

Od doby, kdy se na světě objevil první bódhisattva, se změnilo mnohé. Sorn si jen matně vzpomínal na dětství v hladem, záplavami, suchem a nemocemi zbídačené zemi, střídající jeden režim za druhým jako při šílené jízdě na kolotoči. První jasná vzpomínka se týkala naděje.

Budeme se mít lépe. Oni nás vytáhnou ze dna. Nejsou ani mrtví, ani živí. Dosáhli vykoupení, ale zůstali v kontaktu s námi, aby pomohli světu trpících.

Není divu, že se jim začalo přezdívat bódhisattvové.

Šeptaly se o nich zkazky. Příběhy plné dobrodružství i poučení, legendy a mýty. O zázracích, které vykonali, a smělých činech přímo pod nosem bhavačakristů, kteří nemínili nechat virtuální svět obývaný nekontrolovatelnými entitami.

Jakmile lidé nejsou vázáni pravidly života v tělesné schránce, tvrdili, vede to jen ke špatným věcem. Ničení, chaos, krádeže informací…

Ale bódhisattvové neměli žádnou motivaci škodit. Každý, kdo dosáhl tohoto stavu, musí mít mysl čistou a klidnou. Jestliže vznikly nějaké problémy, měly odůvodnění.

Koneckonců, většina lidí schvalovala braní bohatým a dávání chudým. Většina lidí patřila mezi chudé.

I bódhisattvové obvykle bývali. Chudí zabraní do virtuality nebo idealisté. Který jiný člověk by chtěl dobrovolně zakusit fyzickou smrt, přestat oficiálně existovat?

Sorn se usmíval. Málokdo chápe.

Proplouval ulicemi města důvěrně známého, a cizího. Vzduch čpěl nedůvěrou a ostražitostí, každý tu byl trochu cizincem, ale všichni, kdo tu chtěli žít, museli nakonec poznat určité zákonitosti. Držte se v nepsaných mezích – a přežijete. Nedržíte-li se v nich, naučte se znát víc. Spatřit nejjemnější náznaky, naslouchat šepotu lidí, cítit hrozící nebezpečí.

Pak se můžete stát jedním z nich. Lidé vás budou tajně obdivovat, ale nikdy se nedozvědí, kdo jste; nebudou o vás vědět pravdu, ani kdyby vedle vás žili den co den. Je to daň, kterou musíte platit, ale nijak nepříjemná. Víte, že život tady v zásadě nic neznamená. Žijete teprve tam, kde všechny bariéry padají.

Jste aharantem. A možná, pokud jste natolik výjimeční, se dokážete stát i novým bódhisattvou.

Sorn vklouzl do špínou zanesené postranní uličky, lehce překonal plot a skrz zarostlý dvůr plný odpadků došel k dřevěnému domku, spíš chatrči, z jedné strany se odtahující od zanedbaného dvora a na druhé naklánějící se nad úzký plavební kanál, průplav pod futuristickým loubím chaoticky natahaného vedení. Sornovi se při pohledu na ně rozbušilo srdce. Tohle bylo to, co na městě miloval; jeho nespoutanost a neuspořádanost. Lidská vynalézavost neznala mezí. Krung Thep tepal životem, nikdy neusínal. Nanejvýš si dovolil na okamžik přivřít oči, připravený je každou chvíli zase ostražitě rozevřít. Sorn uměl obejít virtuální bariéry, aby alespoň zprostředkovaně poznal cizí města, vzdálené výspy bídou nedotčené civilizace. Byla krásná a lesklá jako centrální čtvrti Krung Thepu, ale stejně jako ony neživá a němá.

Toužil je spatřit, projít se jejich ulicemi, setkat se s tamními obyvateli…, ale toto město zůstane navždycky jediným skutečně živoucím.

V jednom z podobných domků kdysi strávil týden střídavě v bezvědomí a bolestech, zavřený v úzké komoře, jako zázrakem aseptické.

Pak ho pouliční řezník obchodující s nejlevnějšími typy implantátů vypustil do ulic. Sorna příšerně bolela hlava, potácel se, protože nedokázal udržet rovnováhu, kolem všech věcí viděl neonově barevnou auru bodající do očí a jakýkoli zvuk zněl jako výstřel.

Dovlekl se do svého provizorního příbytku, vzal si prášky na bolest a usnul.

Když se probudil, už se necítil na pokraji smrti. Zkusil se připojit.

Dokázal to.

Dnes už mu vklouznutí do virtuality nedělalo nejmenší potíže. Bylo to skoro stejně přirozené jako dýchání.

Teď, když je Karuná zatčený, musí najít bódhisattvu co nejrychleji sám.

Ponořil se do temnoty. Ilegální implantáty neposkytovaly žádný uživatelsky přívětivý interface, žádnou snadnou navigaci a přehledné menu. Každý se musel ve virtualitě vyznat sám – ale také mohl získat prakticky neomezenou moc, pokud prostředí dovedl správně ovládnout.

Sanghamitta byla pryč; necítil ani její vzdálenou přítomnost.

Sorn se pustil do sledování stop, které mu zanechal Karuná. Na předaném mikročipu nalezl údaje o tom, kde se bódhisattva nazývající se Vasubandhu v minulosti nacházel. Většinou koexistoval na osobních počítačích zapojených do sítě v Krung Thepu, Battambangu, Vang Viangu a dalších velkých městech Siamské unie, několikrát se ale dokonce skrýval na serverech různých organizací. Nikde nevydržel tak dlouho, aby ho bhavačakristé stihli izolovat a smazat.

V Krung Thepu zřejmě není – nebo se ukrývá příliš dokonale. Sorn doufal, že ho dokáže najít. Stopa vedla do Banlungu, menšího města na východě Unie v Kambodži; tam se ztrácela.

Přes osm set kilometrů daleko jen vzdušnou čarou. Sorn skoro ucítil, jak se mu svírá žaludek.

Pro bódhisattvu to mohla být zanedbatelná vzdálenost. Ale pro aharanta, který vlastní fyzické tělo, může být nepřekonatelná; příkazy stále vydává mozek napojený na konkrétní počítač.

Nebude riskovat smrt nebo katatonii; musí se dostat blíž.

Třetí třída mezistátních vlaků Siamské unie v ničem nepřipomínala tutéž třídu mezinárodních linek či mezistátní vyšší třídy; na tvrdých omlácených lavicích se tísnili cestující jako sardinky. Výjimkou nebyla ani zvířata – slepice v proutěných košících, zpěvní ptáci v klíckách, tlustí psi vezení na trh. Muži a ženy v otrhaných košilích a sárí telefonovali a psali nejstaršími smartphony, nebo ťukali do notebooků na kolenou. Žádná miniaturní zařízení za uchem či v náramku, žádné supertenké rozkládací tablety.

Sorn se pousmál. Nám to stačí.

Vlak se unaveně ploužil po kolejích a asi každých padesát kilometrů někde zastavoval. Po necelých třech stech kilometrech cesty přejeli hranici Siamu a Kambodži.

Kambodža byla nejméně významným hráčem Siamské unie; její vznik před téměř dvěma desetiletími inicioval právě Siam, dříve nazývaný Thajsko, a ještě předtím opět Siam. Ani třetí člen, Laos, nedokázal Siamu mocensky a hospodářsky šlapat na paty. Unie ale zůstávala stabilní – s totalitní Barmou na západě, ambiciózní Malajsií na jihu, Čínou hrozící pohltit vše na severu a Vietnamem, neoficiálně už téměř čínskou kolonií, na východě neměla na vybranou. Musela vynakládat všechny síly, aby zejména Číně zůstala alespoň částečně rovnocenným protihráčem.

Po mnoha hodinách jízdy v úmorném vedru, namačkaný ve vagónu plném dalších lidí, vystoupil Sorn v Banlungu.

Banlung byl díra. Kdysi měl jako umístění ratanakirského letiště a výchozí bod turistů cestujících po národních parcích v Ratanakiri šanci na rozvoj, ale období rozkvětu bylo krátké a zbylo po něm jen pár několikapatrových renovovaných budov v centru, bývalých hotelů, restaurací a turistických středisek. Zbytek města byl po desetiletí stejný – nízké jednoduché domky a chatrče, dvě asfaltky a jinak cesty z udusaného písku s odpadky poházenými po okrajích, děti s umazanými tvářemi hrající si na ulicích a spousta, velká spousta motocyklů. Bylo to rozpláclé město, málokterá budova měla víc než čtyři patra a naprostá většina měla jen přízemí.

Sorn došel na hranici mezi bývalým centrem a předměstím, protáhl se uličkou mezi oprýskanými domky a vzadu se začal pídit po optickém kabelu. Netrvalo dlouho, a našel ho. Připojil se na něj. Jeho počítač vydržel na baterii deset hodin, takovou dobu ještě ve virtualitě stejně nestrávil, ale bylo příliš riskantní chytat něčí wi-fi; potřeboval stabilnější připojení, i když byla otázka, nakolik stabilní bude v těchto končinách.

Jednou už se mu stalo, že vypadlo spojení během jeho pobytu ve virtualitě, a nechtěl to zažít znovu. Nejprve odstřižení od všeho, jako by zničehonic přišel o všechny své smysly, a nesnesitelná bolest. Těžko zvládnutá panika. Soustředění. Postupné zjišťování, že je stále ve svém těle, žije, zvládl to. Ví, že se do virtuality dlouho nevrátí. Hlava bolí jako ve svěráku…

Lehl si pod vyvýšenou dřevěnou terasu, ponořil se do sebe a připojil se.

Vasubandhu, vyslal Sorn nepatrný tok dat po Banlungu a zprostředkovaně celém Ratanakiri. Pro bhavačakristické policajty stěží zachytitelné volání; bódhisattvovi ale jistě nemohlo ujít, alespoň pokud byl v okruhu desítek kilometrů. Mohl už se dávno přestěhovat jinam; Sorn slyšel zkazky o bódhisattvech, kteří pronikli na servery v Londýně nebo Washingtonu.

Jestli byl Vasubandhu tak moudrý, jak se tradovalo, měl by o Sornovi vědět už nejméně několik týdnů – záleží tedy jen na obrázku, jaký si o něm udělal, zda odpoví.

Kontaktovat bódhisattvu není jednoduché, ale Sorn neměl na vybranou.

Sám po své cestě pokračovat nedokáže.

Jste táthagátou, učitelem nevědomých, osvíceným, jenž nám může pomoci zdokonalovat naše páramity. Můžete nám ukázat cestu světla.

Sorn odfiltroval všechny myšlenky.

Nevnímal čas, existoval jako malý objem jedniček a nul, v hluboké meditaci. Tehdy ho uslyšel, hlas jako z jiného světa, jako by dávný ideál transdendentních učitelů-polobohů byl pravdivý: Jsi-li ochoten podstoupit strastiplnou cestu za oproštěním se od pozemských statků a pocitů a za dosažením nirvány, mohu ti pomoci. Potřebuji však vidět důkaz tvé oddanosti a víry.

Požádejte o jakýkoli, mistře, odpověděl Sorn bez zaváhání.

Prokaž se koncentrací, jakou žádný nevědomý nemá. Dostaň se nezpozorován do sítě policejní stanice v Banlungu a zkopíruj veškerá letošní data.

Veškerá letošní data. Banlung je díra, ale to neznamená, že tu nekvete zločin a nezatýká se tu. Ale přesto by to neměl být příliš těžký úkol; Sorn hádal, že videa i audia bude minimum, naprostou většinu souborů bude představovat jen text.

Až podezřele jednoduchý úkol.

Za okamžik vám je ukážu, mistře.

Bylo snadné k datům proniknout. Ale když se je pokusil zkopírovat, zničehonic na něj něco zaútočilo, vyčkávající program proti útočníkům – ale jistě ne práce banlungské policie. Sorn pochopil, o co jde – program musel vytvořit a vložit do systému sám Vasubandhu, který jeho příchod očekával.

Sorn zachoval zcela chladnou hlavu. Využil postupy, které se mu už předtím osvědčily při unikání jiným hrozbám. Vytrvale se bránil a sám využíval slabiny programu, které při tom objevoval – a pak útok pominul stejně náhle, jako začal.

A Sorn, s daty úspěšně zkopírovanými, uslyšel slova, pro něž se modlil mnoho let.

„Prokázal jsi schopnost výjimečného soustředění a klidné srdce,“ ozvalo se mu v hlavě, jako by hluboký hlas skutečně slyšel. „Povedu tě na cestě k osvícení.“

„Děkuji ti, vznešený bódhisattvo. Budu tě věrně následovat.“

Jakmile se Sorn vynořil a otevřel oči, srdce mu začalo bušit rychleji – a rychleji. Dosud své emoce pečlivě ovládal, nedovolil žádné proniknout na povrch. Teď zábrany trochu povolily a jeho zaplavily radost, pýcha, zadostiučinění, ale i cosi mnohem temnějšího.

Roky příprav se vyplatily. Ale tohle je teprve začátek nejdůležitější fáze.

*

V příštích týdnech trávil Sorn ve virtualitě mnoho hodin denně. Vyčerpávalo ho to, ale byl poháněn neochvějnou vnitřní silou. Po ničem netoužil víc než po tom, co ho čekalo. Vasubandhu ho učil začleňovat se do nejrůznějších systémů, meditovat nepozorován na datových křižovatkách, napodobovat chování běžných programů. Sorn téměř přestal komunikovat se Sanghamittou – ale jen téměř. O Vasubandhuovi jí nic neřekl, ale věděl, že pochopila. Dokázala zjistit vše, co toužila vědět, to mu bylo jasné. Jinak by tam nebyla.

Jednoho dne po obzvláště náročném cvičení soustředění Vasubandhu pravil: „Nezapomínej, že to vše je součástí přípravy na tvou závěrečnou zkoušku, jíž projdeš jen pomocí mimořádné čistoty. Buď se ukážeš hoden vstupu do této nirvány, nebo ne.“

„Rozhodl jste se již, co bude její náplní, mistře? Napadlo mne totiž, kde bych mohl prokázat, že jsem hoden. Nejlepší zabezpečení v této zemi má Prajuk Thnakhar.“

Prodlevy, než Vasubandhu odpověděl, by si obyčejný člověk nevšiml, ale Sorn byl již natolik zvyklý na virtualitu, že ji zaznamenal. Dokázal se však vyhnout projevu napětí a očekávání.

„Jsi moudrý učedník, Mahindo. Nechť je Prajuk tvou poslední zkouškou. Ale musíš být trpělivý, čeká tě ještě mnoho jiných…“

Teprve po vystoupení ze sítě se Sornovi rozbušilo srdce jako nikdy.

*

„Každým dnem se lepšíš, můj učedníku. Brzy již budeš připraven vstoupit do nirvány.“

Vasubandhova dnešní slova vytrvale rezonovala Sornovi hlavou.

Pouhé dva měsíce se od něj učil, jak nepozorován procházet virtualitou, jak nenápadně běžet na několika serverech a vkopírovat se i do pečlivě chráněných systémů. Uměl potlačit své emoce na minimum, dokonale se soustředit… a nyní se podle Vasubandhy přiblížil čas na závěrečný krok jeho cesty – zbavení se přebytečné a omezující fyzické schránky.

Sorn věděl, co ho teď čeká – poslední zkouška, kde prokáže svou čistotu a připravenost k přechodu do jiného světa.

Vydechl. Pot mu stékal po čele. Venku opět pršelo – přišel neodbytný, prudký, vším prostupující monzunový déšť. Z Krung Thepu zmizeli indičtí obchodníci a turisté a město se ponořilo do obvyklé líné nálady zastírající čilý a někdy i nebezpečný ruch v uličkách zakrytých umělohmotnými plachtami.

Do bytu silně zatékalo. Bylo to ale lepší než nic. Patrně tu bude moci krást elektřinu a vysokorychlostní připojení ještě alespoň pár dní, než se přesune jinam. Zmínil se Sanghamittě, že brzy se možná leccos změní – a třeba už se nebudou muset skrývat.

Věděl, že mu správně porozuměla.

Sorn si uvědomil, že již od minulého večera nejedl. Bylo mu na omdlení, ale v duchu jásal. Už téměř dosáhl cíle, svého tolik let starého snu…

„Zítra tě čeká další zkouška, Mahindo. Proniknutí do míst, kam se lze dostat jedině s nejvyšším soustředěním a nejčistším viděním.“

Sorn s blaženým úsměvem zaťal pěsti, až si zaryl nehty do kůže.

Budu připraven, mistře.

Zítra se staneme součástí systému Prajuk Thnakhar.

V Siamské unii nebylo nikoho, kdo by Prajuk Thnakhar neznal. Šuškalo se, že banka podporovala revoluci a vznik Unie – a že teprve to ji katapultovalo z menší regionální banky na pozici jedné z největších bankovních institucí země.

Sorn o tom nepochyboval.

Otče, matko, sestro, bratře; dnes zaplatí.

Potlačil veškeré emoce, ač to bylo tentokrát obtížnější, a připravil se na ponor do virtuality.

„Mahindo,“ uvítal ho Vasubandhu.

„Jsem připraven, mistře.“

Cestou virtuálních finančních toků se vydali do řeky, kde se téměř všechny menší toky v Siamské unii slévaly – do Prajuk Thnakharu.

Jeho servery měly snad nejvyšší bezpečnostní standardy v celé Siamské unii, koneckonců v bance ležela značná část státních peněz… Bódhisattva se svým učedníkem firewally a bariéry ležící za nimi však překonali. Možná až příliš snadno.

Sorn okamžitě přeskočil do jiného datového proudu, jakmile se dostali dovnitř.

Vasubandhu to neudělal – a okamžitě musel čelit útoku několika bhavačakristů, kteří se na něj vrhli se všemi dostupnými zbraněmi. Jen jeden z nich se odpojil, aby zničil aharanta. Sorn v něm poznal značně pokřivenou, ale přece povědomou mysl – Sanghamittu.

Museli tu na ně čekat. Přesně jak Sorn předpokládal.

Mahindo! uslyšel Vasubandhua.

Promiňte, mistře.

Věděl, že Vasubandhu nechápe. Jak by také někdo jako on mohl pochopit, že se Sorn nikdy netoužil stát bódhisattvou, zbavit se své tělesné schránky, utrpení a časovosti? A že jednal z těch nejnižších lidských pohnutek – z nenávisti, pomsty?

Promiňte.

Sorn věnoval Vasunbandhuovi poslední myšlenku, než veškeré soustředění přesunul k nabourávání bariér subsystémů Prajuk Thnakharu, ničení jeho záloh, na něž dosáhl, a odrážení Sanghamittiných útoků. Jemu zatím věnovala plnou pozornost jen ona – Vasubandhu byl obtížnějším cílem.

Proto ho Sorn musel mít s sebou. Bez bódhisattvy by nikdy nezískal dost času, aby tu uspěl.

Až skončí, ekonomika Siamu bude téměř v troskách, a nejvíc to zasáhne mocné a bohaté. Ty, kteří zničili jeho rodinu a mnoho dalších. Ty, kteří uzavřeli zakládající státy Unie před světem a nastolili vlastní pokřivený pořádek.

Vše se mu v jediné sekundě vybavilo, jako by se to přihodilo včera. Přišli pod rouškou tmy a zahalení v černých policejních kombinézách a maskách. Otec a matka se ani nestačili pořádně bránit. On kopal, kousal – ale nic mu to platné nebylo. Jeho i malou Bway strčili do sirotčince. Rodiče už nikdy nespatřil ani nezjistil, co se s nimi stalo. Možná zemřeli při výslechu. Možná na nějakou nemoc, které se v podmínkách věznic vesele šířily. Možná tam někde ještě žijí, ponížení Karenové, kterým se nelíbilo jejich postavení, a protestovali příliš hlasitě; pro Thajce i Lay stěží lidé, natož praví Siamové…

Zase noc. Útěk ze sirotčince. Bway to nezvládla. Ani ji už neuviděl.

Palčivá nenávist, tak palčivá, že kdyby jí mohl zapalovat, celý Siam by shořel na popel…

A najednou tam nebyla. Ocitl se bez nenávisti, která ho provázela od útlého dětství. Chvíli byl tak zmatený, že kolem sebe málem zapomněl stavět další a další bariéry.

Je to za námi, už nemůžu udělat nic dalšího, pomyslel si. Zničil v Prajuku, co mohl, a většina systému se sice obnoví z off-line záloh, ale přesto způsobil neodčinitelnou škodu. Část státních peněz neodvratně skončila po několika transferech na účtu rebelů proti unijní vládě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Světy za obzorem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.