Bratrstvo

Kniha SEDMÁ

KALDERA

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.egmont.cz

www.albatrosmedia.cz

John Flanagan

Bratrstvo, kniha sedmá – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Obsah

VYSVĚTLENÍ NÁMOŘNICKÝCH VÝRAZŮ

ČÁST PRVNÍ

Tvář z minulosti

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

ČÁST DRUHÁ

DAN

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

ČÁST TŘETÍ

KALDERA

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapitola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

Kapitola třicátá třetí

Kapitola třicátá čtvrtá

Kapitola třicátá pátá

Kapitola třicátá šestá

Kapitola třicátá sedmá

Kapitola třicátá osmá

Kapitola třicátá devátá

Kapitola čtyřicátá

Kapitola čtyřicátá první

Kapitola čtyřicátá druhá

EPILOG

O AUTOROVI

VYSVĚTLENÍ NÁMOŘNICKÝCH VÝRAZŮ

Protože se v této knize setkáte s plachetními loděmi, říkal jsem si, že by nebylo od věci vysvětlit některé námořnické výrazy, které se v příběhu objeví.

Nemějte strach, nehodlám vás utopit v moři technických podrobností (abych použil vodní přirovnání). Určitě pochopíte, o co jde, i pokud toho o mořeplavbě moc nevíte. Má-li příběh působit realisticky, jisté množství námořnických výrazů je ovšem nezbytné.

Tak jdeme na to – a je celkem jedno, v jakém pořadí to vezmeme.

Příď, přední část lodi

Záď, zadní část lodi

Levobok a pravobok, levá a pravá strana lodi, pokud se díváte směrem k přídi. Pravoboku se říkalo také „kormidelní paluba“ (nebo kormidelní strana). Kormidelní veslo bylo vždy umístěno na pravé straně lodi. Když tedy loď vplula do přístavu, zakotvila levou stranou k přístavní hrázi, aby nepoškodila kormidelní veslo. Vstup na loď pro posádku a cestující se nacházel také vždy na levoboku.

Podélné (předozadní) oplachtění, uspořádání plachet, při němž jsou plachty umístěny podél trupu lodi

Trup, tělo lodi

Kýl, páteř lodi

Vaz, dřevěný oblouk vytvářející křivku přídě nebo zádě. Jsou k němu připojeny všechny boční prvky lodního trupu. Přednímu vazu se říká také klounovec, zadnímu vazu kormovec.

Klounovcový nájezdník, nejnižší místo přídě, kde se stýká lodní kýl s klounovcem

Kormidelní veslo, veslo sloužící k ovládání směru lodi. Nachází se na zádi na pravoboku lodi.

Kormidelní páka, rukojeť kormidelního vesla

Plovoucí kotva, zařízení sloužící ke zpomalení pohybu lodi unášené větrem. Často se jedná o plátěný plovák – podlouhlý plátěný kužel, který je na jednom konci uzavřený a na druhém otevřený – nebo dva trámy svázané do kříže. Plovoucí kotva se vyvěsí z přídě a vzniklý odpor zpomalí pohyb lodi po hladině.

Stěžeň, sloup, na který se zavěšují plachty

Ráhno, dřevěná tyč, která se vytahuje na stěžeň a nese plachtu

Štítnice, část lodního boku vyčnívající nad palubu

Okrajník, horní okraj štítnice

Palubní odtoky, otvory ve štítnici, jejichž úkolem je odvádět vodu, která se dostane na palubu

Ovíjecí kolíky, dřevěné kolíky sloužící k upevnění lana

Vidlice, úchyt pro veslo

Vějička, dlouhý praporek, který ukazuje směr větru

Křižování (plavba na přední vítr), technika plavby, při které měníte směr ze strany na stranu a plujete proti větru. Pokud vane vítr ze severu a vy chcete plout na severovýchod, obrátíte loď na severovýchod a budete pokračovat v plavbě tímto směrem. Pokud však vane vítr ze severu a vy chcete plout přímo na sever, musíte provést řadu krátkých obratů, kličkovat ze strany na stranu a pomalu postupovat k severu. Této technice se říká také stoupání proti větru.

Obracení přes záď, technika změny směru. Když loď křižuje, obrací se proti větru, aby změnila směr. Když se obrací přes záď, otáčí se po větru, pohybuje se po mnohem širším oblouku a do plachet se jí opírá vítr, který ji při obratu pohání. Pro vlčí lodě to byl bezpečnější způsob změny směru.

Na boční vítr, technika plavby, při které vane vítr z boku lodi

Na zadní vítr, technika plavby, při které vane vítr od zádi

Podkasání plachty, svinutí části plachty a její upevnění k ráhnu, aby se zmenšila její plocha. Provádí se za silného větru, aby se předešlo poškození stěžně a plachty.

Seřízení plachty, upravení plachty do co nejvýhodnějšího úhlu

Zdvihací lano, provaz, pomocí něhož se vytahuje ráhno na stěžeň

Stěh, silné lano, které zajišťuje stěžeň. Přední a zadní stěh jsou silná lana vedoucí od vrcholu stěžně k přídi a zádi.

Stěžňová lana, silná lana, která jsou natažená z vrcholu stěžně k boku lodi a zajišťují stěžeň

Plachetní lana, provazy, které se používají k seřizování plachty, jejímu vytahování, spouštění a natáčení podle síly a směru větru. V případě nouze může být vydán rozkaz „spustit plachetní lana“. Plachetní lana se uvolní, plachta se spustí a loď zastaví.

Takeláž, všechny stěžně, plachty, ráhna a lana sloužící k ovládání lodi

Kurs, směr plavby

Snos, odchýlení lodi od směru plavby kvůli větru nebo proudu

Závětří lodi, opačná strana lodi než ta, do které se opírá vítr

Návětrné pobřeží, pobřeží nacházející se po větru od lodi. Vítr k tomuto pobřeží zanáší loď – pro plachetnici je to nebezpečná situace.

Kontra, záběr veslem nebo pádlem proti běžnému směru plavby

Kloun, zbraň v podobě mohutného hrotu na přídi pod čarou ponoru

Teď už znáte všechny námořnické výrazy, které budete potřebovat. Vítejte na palubě světa Bratrstva!

John Flanagan

ČÁST PRVNÍ

Tvář
z minulosti

Kapitola první

Mohutný muž se rozehnal na Stiga.

Ruce měl roztažené, jako by ho chtěl obejmout, a prsty nakrčené, připravené popadnout ho. Byl vyšší než Stig a možná o dvacet kilo těžší. Hrudník i celou horní část těla měl velmi svalnatou.

Stig viděl jemný lesk oleje, který soupeři pokrýval paže, a hlavou mu blesklo, že tohle není zrovna v duchu férové soutěže.

Zpevnil se a jejich těla se srazila s hlasitým PLESK, jak maso narazilo na maso. Pokud útočník doufal, že Stigovi tou ranou vyrazí dech, pak mu jeho záměr nevyšel. Mladý bojovník napjal svaly a připravil se na náraz. Ustoupil o půl kroku, ale jinak zůstal na nohou.

Nech ho přijít k sobě, radil mu předtím Thorn. Ať ukáže, co umí, než se do něj pustíš.

To, co uměl, nebylo nic obratného ani nečekaného. Sevřel Stiga v pase v nemotorném medvědím objetí a začal se zaklánět. Pokoušel se Stiga zvednout ze země, aby mu mohl lépe zmáčknout ledviny a plíce, zatímco Stig by mu bezmocně visel v náručí.

Ale Stig nechtěl být bezmocný – navíc viděl toho muže použít stejnou taktiku i v předchozím zápase. Když Stig cítil, jak ho muž svírá a tiskne k sobě, vrazil mu pravou ruku s otevřenou dlaní pod bradu, zpevnil loket v pravém úhlu a podepřel si pravou paži levou rukou. Paže tak vytvořila pevnou, nepoddajnou překážku, která bránila mužovým pokusům zvednout Stiga nad písek arény. Dokud Stig dokáže udržet svou pravici takto zaklesnutou, bude se muž snažit zvednout ze země společně se svým protivníkem i sám sebe.

Větší muž hekal námahou a snažil se odtáhnout bradu od Stigovy dlaně, ale Stig udržoval tlak a jeho protivník byl v patové situaci. Čím usilovněji se pokoušel Stiga zvednout, tím víc se vyčerpával. Chyběla mu ale představivost nebo rychlost myšlení, aby mohl změnit taktiku. Tenhle chvat se mu předtím vždycky vyplatil. Takže by se měl vyplatit i teď.

Jenže jeho protivníci v předchozích zápasech nebyli na drtivé sevření a zdvižení ze země připraveni. A i kdyby byli, nenašli na ně žádný účinný protichvat.

Muž se snažil sebrat sílu na poslední, nadlidský pokus zvednout svého jako skála pevného protivníka ze země. Přitom nevyhnutelně uvolnil sílu svého medvědího objetí, počítal, že ho brzy obnoví s ještě větší silou. Ale Stig to chvilkové uvolnění tlaku ucítil. Vlastně ho i čekal. Jakmile stisk kolem jeho pasu zeslábl, stáhl dlaň z protivníkovy brady a otočil se v jeho sevření tak, aby k němu stál zády. Vrazil mu zadek do spodní části trupu, aby získal trochu prostoru, a cítil, že stisk povolil ještě o něco víc. Pak sebou hodil dozadu a společně s protivníkem spadli do písku, Stig byl nahoře. Síla pádu vyrazila většímu muži dech v jednom hlasitém heknutí.

Mužovo sevření se uvolnilo, jak se snažil popadnout dech, a Stig se od něj rychle odkutálel a vyskočil na nohy. Přikrčil se s rukama před sebou a s ohnutými pažemi v klasickém zápasnickém postoji.

Chvilku uvažoval, že na muže skočí a srazí ho na lopatky. Viděl ale, že na to ještě není ten správný čas. V těchto zápasech šlo o to, kdo koho položí na lopatky jako první, a Stig věděl, že si musí svůj manévr přesně načasovat, aby byl úspěšný. Pokud by se o něj pokusil moc brzy, riskoval by, že ho těžší muž ze sebe shodí a položí naopak na lopatky on jeho. Stig ho musel ještě pořádně unavit, než se mohl pustit do souboje na zemi.

Druhý muž se pomalu zvedl na nohy a ostražitě Stiga sledoval. Tenhle zápas se zatím vůbec nevyvíjel tak, jak to měl v plánu. Mladší, štíhlejší muž byl v podstatě nezraněný. Snadno odolal jeho nejúčinnějšímu chvatu a pak ho srazil do písku takovou silou, že mu skoro praskla žebra.

Pár vteřin jen stáli proti sobě. Potom, jako by na domluvený signál, se na sebe vrhli. Stig pevně popadl muže v ramenou za košili a silně do něj strčil. Soupeř mu chtěl instinktivně postrčení vrátit, ale v tu chvíli před ním Stig ustoupil, udělal krok dozadu levou nohou a stáhl muže s sebou. Při stejném pohybu zvedl pravou nohu k mužovu břichu a svalil se naznak. Soupeř šel za ním tažen silou svého pohybu. Stig se nahrbil, lehce dopadl do písku, rukama pořád držel muže za košili a nohu s pokrčeným kolenem měl zaklesnutou v mužově břiše.

Na zemi Stig narovnal pravou nohu v koleni jedním plynulým pohybem a vykopl i levou nohu, aby soupeře snáze zvedl nad sebe do vzduchu. Zároveň ale stále držel soka za košili, takže když ho nohama zvedal obloukem nad hlavu, rukama bránil horní části soupeřova těla v pohybu. Až v poslední chvíli držení uvolnil a poslal muže prudce do vzduchu. Ten ho přelétl a ztěžka dopadl na záda. Opět se ozvalo hlasité ufff prudce vyraženého vzduchu a dech, který soupeř nedávno nabral, byl znovu pryč.

Stig se přetočil na ruce a kolena jako kočka a vyskočil na nohy. Tentokrát si uvědomil, že druhý muž má opravdu vyražený dech po dvou těžkých pádech v rychlém sledu. Soupeř sípal, jak se snažil nabrat do plic vzduch, ale než se mu vůbec podařilo nadechnout, Stig na něj skočil a přirazil mu trup k zemi. Rozhodčí zápasu, který to celé zaujatě sledoval, padl na všechny čtyři, aby zkontroloval mužovy lopatky. Když viděl, že leží pevně v písku, dvakrát rychle udeřil dlaní do země.

„Raz! Dva! Je na lopatkách!“ vykřikl.

Stig se stáhl, klekl si na kolena, zvedl se a pak se shýbl, aby soupeři podal ruku.

„Smůla, Orene,“ řekl, když se druhý muž stavěl na nohy a ztěžka dýchal.

Oren smutně zavrtěl hlavou. „Žádná smůla,“ řekl. „Byls na mě moc rychlý. Moc rychlý a moc chytrý.“

Stig pokrčil rameny. „Tím chytrým si nejsem tak jistý.“

Oren si hřbetem ruky otřel z tváře písek. „Porazils mě, čestně a férově,“ uznal, ale nezněl příliš nadšeně. „Takže se dostáváš do vedení, že?“

Utkali se spolu v rámci každoročního soupeření v řadě fyzických soubojů o titul Maktiga, neboli Mocného. Ještě zbývaly dvě disciplíny – závod v běhu na dva a půl míle, v němž byl Stig za favorita, a pak ve stínovém souboji, kde mu přisuzovali první či druhé místo, podle toho, u kterého sázkaře jste vsadili své peníze. Popravdě ale nikdo nečekal, že by Stig vyhrál finálový souboj v zápase. Oren byl větší, těžší a silnější než on. Nečekaný úspěch udělal ze Stiga hlavního kandidáta na celkové vítězství. Kdyby vyhrál závod, jak každý čekal, na výsledku stínového souboje už by nezáleželo. Bylo téměř jisté, že se v této disciplíně umístí druhý nebo třetí a to by mu stačilo k udržení vedení.

„To asi ano,“ souhlasil Stig.

Oren několikrát pokýval hlavou. „No, tak hodně štěstí. Abych pak mohl říct, že mě porazil vítěz. To by bylo aspoň něco.“

Zvedl ruku na rozloučenou a otočil se k odchodu. Přitom se lehce hrbil, jak se na každém kroku ozývaly pohmožděné a namožené svaly na zádech.

Stig ucítil ruku na rameni, otočil se a uviděl usmívající se tvář Hala, svého nejlepšího přítele a velitele bratrstva.

„Dobrá práce,“ ocenil ho Hal.

Stig se usmál. Věděl, jak je důležité, že přes všechna očekávání vyhrál i v zápase.

„Ale, to nic nebylo,“ řekl lehce, a pak, když uviděl za Halovým ramenem Thornovu zarostlou tvář, zvážněl.

„Díky za ten tip, abych mu dal dlaň pod bradu, Thorne,“ řekl. „To ho opravdu překvapilo.“

Thorn pokrčil rameny. „Ale nemělo by. Používal to medvědí objetí při každém zápase. Mohl vědět, že si na něj někdo najde protichvat.“

„Ale nikdo jiný ho nenašel. Takže ještě jednou děkuju.“

Thorn přijal dík pokývnutím. „To přehození v závěru bylo skvěle provedené,“ pochválil Stiga. „Cvičils ho, viď?“

Hal s odpovědí předběhl svého kamaráda a pravou rukou si třel záda. „To rozhodně cvičil,“ řekl procítěným hlasem. „Házel se mnou po celé louce za máminým domem. Mám tělo samou modřinu.“

Thorn překvapeně zabručel. „Opravdu?“ řekl. „Neviděl jsem vás.“

Stig zvedl kazajku a přehodil si ji kolem ramen. Když soutěž skončila a stíny se dloužily, pronikl do vzduchu chlad.

„Cvičili jsme ho v noci,“ řekl. „Myslel jsem, že by nebylo dobré, aby o něm lidé věděli dopředu.“

Thorn se poškrábal na nose a podíval se na mladého zápasníka s novým respektem.

„To bylo chytré. Zdá se, že se učíš, že Maktig není jen ten nejsilnější a nejrychlejší. Roli tady hraje i mozek.“

Stig se po těch slovech zatvářil ostýchavě. „No, byl to spíš Halův nápad než můj.“

Thorn se usmál. „To sedí,“ řekl. Pak poplácal Stiga po rameni. „Být Maktig také znamená mít chytré přátele.“ Všichni se rozesmáli a vydali se k plotu, který ohraničoval zápasnickou plochu.

„Tak,“ řekl Hal. „Asi bych měl zajít na pláž a sdělit posádce tu dobrou zprávu.“

„Oni se nechtěli dívat?“ zeptal se Stig s úsměvem. „Mysleli si, že prohraju, co?“ Když už vyhrál, mohl se usmívat.

Hal trochu rozpačitě zaváhal. „O to nejde. Mají práci. Volavka potřebuje novou barvu tam, kam do nás minulý týden narazil ten rybářský člun. Tak mě napadlo, že bychom rovnou mohli přetřít celý trup.“

„Ale kromě toho si stejně mysleli, že prohraju, viď?“ trval na svém Stig.

Hal se trochu usmál. „Ano. Mysleli. Ale budou rádi, až uslyší, že se spletli.“

„Přijdete potom ke mně domů?“ ptal se Stig. „Měli bychom to oslavit.“

Hal zklamaně pokrčil rameny. „Oslavíme to zítra. Musím dnes večer zajít do Cechu navigátorů. Chtějí se mnou mluvit o naší poslední plavbě.“

Stigovo nadšení povadlo. „Neměl bych jít taky? Konec konců, jsem tvůj první důstojník.“ Hal už ale vrtěl hlavou.

„Lepší, když u toho nebudeš,“ řekl. „Až to začne být ošklivé, nechci, abys v tom lítal se mnou.“

„Ošklivé? Proč by to mělo být ošklivé?“ ptal se Stig.

Hal neurčitě rozhodil rukama. „V cechu jsou trochu natvrdlé mozky. Mají dojem, že jsem si měl při plavbě vést lepší záznamy. Nebo aspoň nějaké záznamy, když už je o nich řeč,“ dodal. Řekl to s úsměvem, ale Stig si všiml, že až do očí se ten úsměv nedostal.

„Netrap se tím, Stigu,“ vložil se do toho Thorn. „Půjdu s Halem a těm páprdům to vysvětlím.“ Zamával těžkým hákem z leštěného dřeva na konci své pravé paže. „Rozbiju pár hlav, když bude třeba.“

Hal položil Thornovi ruku na předloktí a sklonil jeho hrozivý hák. „Jsem si jistý, že to třeba nebude.“

„Škoda,“ zavrčel Thorn.

Kapitola druhá

Volavka byla vytažená na písek pláže vedle hlavního přístavu. Posádka ji za přílivu dostala na pláž po kládách a pak ji za odlivu nechala stát mimo dosah vody. Na každé straně byla loď podepřená trámy, aby stála rovně.

Minulý týden kotvila u mola na svém obvyklém vyhrazeném místě, u zádi Větrného vlka oberjarla Eraka, když se jednomu rybářskému člunu vytrhla kotva a začal ho unášet proud. Příď člunu pod úhlem narazila do Volavčina pravoboku a zlomila a vtlačila dovnitř dvě vrchní prkna v délce asi deseti stop.

Arndt, majitel člunu, se zhrozil při pohledu na to, jakou škodu jeho plavidlo napáchalo na pěkné malé lodi, a pokorně se omlouval. Hal, když ho přešla první zlost, nad tím mávl rukou a omluvu přijal. Věděl, že takové věci se stávají, když je špatné počasí. Nedalo se očekávat, že kotvy budou stoprocentně účinné. Mohly se na dně pohnout, lodí se mohl zmocnit proud, a ty pak narazily do jiných plavidel.

Poškození bylo povrchní a zlomená prkna vysoko nad čárou ponoru.

Arndt se nabídl, že zaplatí za škody na menší lodi. „Vezměte ji do Andersova doku,“ řekl. „Zaplatím účet za opravu.“

Ale Hal zavrtěl hlavou. „Opravím si ji sám,“ řekl. „Můžete zaplatit materiál.“

Byl vynikající loďař. Vlastně si v podstatě celou Volavku postavil sám, přestavěl ji z poloviny hotové vlčí lodě, která se stavěla pro vysloužilého nájezdníka, jehož ale nečekaně skolil infarkt. Hal sice respektoval Andersovu řemeslnou zručnost, svou drahocennou loď ale nechtěl svěřit nikomu. Proto tedy vyřízl poškozenou část a do trupu umístil dvě nová prkna. Rýha, kde se staré dřevo setkávalo s novým, byla tak nepatrná, že by pozorovatel musel trup opravdu pečlivě zkoumat, aby to místo našel. A když se pak opravené místo vyhladí, natře a zatmelí, bude v podstatě neviditelné. Využil také příležitosti k natření celého trupu novou barvou, o čemž stejně uvažoval už celé týdny. Volavka v uplynulém roce podnikla hodně náročných plaveb a vítr, sůl a slunce oloupaly z lodě celé kusy nátěru. Rozhodl se nahradit světle modrou barvu tmavě zeleným mořským odstínem.

„Zelená bude lepší, když budeme chtít plout někam, kde nechceme být moc vidět,“ řekl Stigovi a jeho první důstojník souhlasně kývl. Několik takových plaveb už spolu za ta léta zažili.

Stig byl zaměstnaný přípravou na soutěž o Maktiga a Hal slíbil, že mu s ní rád pomůže. Proto mladý skirl svolal zbytek posádky a svěřil práci s natíráním jim. Ingvar, Edvin, Jesper a Stefan všichni přišli a začali s natíráním. Loď si vytáhli na pláž, aby mohli seškrábat vilejše a další mořské tvory z kýlu pod hladinou ponoru.

Lydia také přiložila ruku k dílu. Ujala se úkolu dodělat jemnější detaily na lodi a vyzdobila veslařské vidlice, kormidelní páku a hlavní trámec na přídi i na zádi ornamenty. Vymalovala je plátkovým zlatem a Hal se nad takovou výstřednosti potají ošíval. Věděl ale, že Lydia chce pomoct, a tak neřekl ani slovo.

„Konec konců,“ sdělila mu, „platí to Arndt, tak ať za nás taky něco utratí.“

Když skončila, musel Hal uznat, že výsledek je velmi pěkný. A také zjistil, že to plátkové zlato platila sama. Bylo to gesto, které chtěla udělat – vůči němu i bratrstvu – a Hal ho s úctou přijal.

Práce už byla skoro hotová, a tak se Hal zastavil několik kroků od lodě, aby si prohlédl celkový dojem. Mořská zelená byla moudrou volbou, pomyslel si. Vypadala na Volavce dobře, a když ji teď viděl, uvědomil si, jak omšele předtím loď působila. Kromě toho, že barva vypadala dobře, měla ještě jeden, důležitější účel. Přimhouřil oči a snažil se představit si, jak bude loď vypadat za tmavé, bezměsíčné noci. Bude v podstatě neviditelná, pomyslel si, tahle barva splyne s šedozeleným odstínem samotného moře.

Někdo by si mohl myslet, že černý nátěr by byl účelnější. Ale Hal, krom toho že se odmítal plavit na černé lodi, věděl, že černý trup by vypadal jako pevná masa a byl by proti světlejším barvám moře dobře vidět.

Jesper vzhlédl od práce, když se Hal s Thornem blížili. Otřel si barvu ze štětce, narovnal se ze svého shrbeného postoje pod kýlem a křikl na ně: „Hale! Thorne! Jak dopadl Stig?“

Když zavolal, přestali natírat i ostatní a otočili se ke dvěma mužům přicházejícím po pláži. V odpověď na otázky spojil Hal ruce a zvedl je nad hlavou ve vítězném gestu. Posádka chviličku mlčela, a pak propukla v jásot.

„Vyhrál?“ ptal se Edvin s nedůvěrou v hlase. „Porazil toho přerostlého habána Orena?“

„Porazil ho s přehledem,“ potvrdil Hal se širokým úsměvem, když přišel blíž, aby nemusel tak křičet.

„Jak se mu to povedlo?“ ptal se Ingvar, a celá posádka se nahrnula kolem svého skirla a bojového velitele, aby si o zápase poslechla všechny podrobnosti. Když Hal mluvil o Stigově chvatu proti medvědímu objetí, s pravou rukou pevně zapřenou o Orenovu bradu, Stefan uznale zabručel.

„Kdo ho ten trik naučil?“ zeptal se. Všichni Orena v uplynulých týdnech soutěže viděli, a jeho medvědí objetí vypadalo jako v podstatě neporazitelná taktika.

„Kdo myslíš?“ odpověděl Hal s úsměvem a palcem ukázal na rozcuchaného starého mořského vlka vedle sebe. Všichni začali Thorna vychvalovat, jeden přes druhého. Nikoho z nich to vlastně ani moc nepřekvapilo. Thorn byl v mladších letech Maktigem tři roky po sobě a takový výkon se nepovedl nikomu předtím a nikomu potom.

„A co Ulf a Wulf?“ zeptal se Jesper s úsměvem. Při zmínce o dvojčatech se úsměvy objevily i na tvářích ostatních z posádky.

„Ještě jsem nic neslyšel,“ odvětil Hal. „Ale řekl bych, že dnešní výsledek bude stejný jako všechny předchozí.“

Uchazeče o titul Maktiga nominovali jejich skirlové či velitelé bratrstev. Nominace se zakládaly na prokazatelných schopnostech v boji. Každou nominaci posuzovala porota, a pokud usoudila, že nominovaný má dostatečné předpoklady k získání titulu, byl schválen jako soutěžící.

K titulu Maktiga ale vedla ještě jiná cesta. Každý muž se mohl nominovat tak, že soutěžil v kvalifikační řadě soubojů s dalšími uchazeči. Účastníci kvalifikace soutěžili ve stejných dovednostech jako ti v hlavní soutěži – v běhu na dlouhou trať, sprintu na krátkou vzdálenost, ve stínovém souboji mečem či sekerou, v hodu oštěpem, zápase a hodu sekerou. Na konci této kvalifikační soutěže mohl vítěz – pokud porotci usoudili, že projevil výjimečné schopnosti – vyzvat vítěze hlavní soutěže k souboji v těchto disciplínách. Nestávalo se často, že by kvalifikantovi takovou výzvu dovolili. Bylo ještě vzácnější, aby se mu pak povedlo celou soutěž vyhrát, ale i to už se stalo.

Ulf a Wulf se přihlásili právě do této kvalifikace – totiž, Ulf se nominoval jako první a Wulf ho okamžitě napodobil.

„Pokud to chce zkusit on, tak to zkusím i já,“ prohlásil Wulf. „Nakonec, jsme si rovni ve všech věcech – až na to, že já jsem trochu rovnější než on.“

A v tom spočíval problém porotců a pořadatelů. Dvojčata byla stejně schopná ve všech fyzických činnostech. To znamenalo, že když se utkala spolu, výsledek byl vždycky nerozhodný.

I v disciplíně, jakou byl stínový souboj, bojovala dvojčata až do vyčerpání. Měla onu prazvláštní schopnost, jakou jednovaječná dvojčata často mívají – věděla, co si myslí to druhé a co chce udělat. Když tedy Ulf a Wulf bojovali proti sobě, jeden vždycky věděl, co chce jeho sourozenec udělat, a měl připravenou účinnou obranu. Když soutěžili proti ostatním kvalifikantům, byli mnohem schopnější a všechny je vyřadili v rychlém sledu. Ale k rozčarování porotců jejich soutěže se ani jednomu nedařilo porazit své dvojče.

Už vybojovali dva stínové souboje s tupými meči a dřevěnými štíty, a oba vyústily v nerozhodný a vyčerpaný konec, po hodinách švihání, sekání, nastavování štítu a uhýbání. Právě teď byli uprostřed třetího, snad už rozhodujícího souboje. Pokud by z něj nevzešel vítěz, soutěž by pokračovala o dva dny později a celá posádka měla v plánu jít se podívat. Fascinovalo je podivné pouto mezi dvojčaty. Ulf a Wulf se dokázali celé dny spolu dohadovat o nesmyslných maličkostech. Hádali se, že černá je bílá a den je noc. Pokud ale někdo jiný vyvolal spor s jedním z nich, dvojčata vždy držela při sobě.

Ostatní Volavky teď chtěly vědět, zda jejich souboj skončí jednoznačným výsledkem. Většina o tom pochybovala – ale Jesper, jak už měl ve zvyku, začal přijímat sázky.

„Čas!“ zvolal nejstarší porotce a oba bratři o krok ustoupili. Hrudníky se jim dmuly námahou od úderů a jejich odrážení, výpadů a bránění, útoků a naznačovaných útoků. Dlouhé dřevěné meče jako by vážily jednou tolik než na začátku před čtyřiceti minutami. Štíty jim visely na pažích jako kamenné desky.

Zírali jeden na druhého, zatímco tři porotci se radili.

„Dávám osm bodů Wulfovi,“ řekl jeden porotce.

Per, nejstarší porotce, ho přerušil. „To je který?“ Dvojčata vypadala jedno jako druhé.

Woten, porotce, který promluvil jako první, ukázal na červený šátek kolem Wulfova pasu. „Červený,“ odpověděl krátce.

Per se zamračil. „Určitě?“

Jeho kolega pokrčil rameny. „Na jméně vlastně nezáleží, protože Luda –“ ukázal prstem na třetího porotce „ – hlasuje pro toho modrého.“ Když Luda přikývl a potvrdil, že nebodovali stejného bojovníka, pokračoval. „Dva zásahy do paží, tři do těla, tři do nohou.“

Wulf se vítězně zubil na svého bratra.

Per se podíval na druhého porotce, který se nešťastně mračil.

„Ehm…totéž tu mám pro Ulfa – modrého bojovníka,“ řekl Luda.

Wulfův úsměv pohasl a začal se na bratra mračit. Ulf odevzdaně pokrčil rameny. Viděl, jak se bratr už těšil, že vyhrál, takže další remíza byla pro Ulfa skoro stejně sladká jako vítězství.

Nejstarší porotce tiše zasténal. Takhle už se to táhlo celé dva týdny a nebyli zatím ani o kousek blíž k určení vítěze.

„Můžeme naplánovat další zápas,“ radil druhý porotce. „Třeba se konečně dočkáme vítěze.“

Ale nejstarší porotce se zamračil nejprve na něj a pak i na oba soutěžící. „Proč by to mělo dopadnout jinak? Bojovali už třikrát se stejným výsledkem.“

Woten unaveně přikývl. „Tak ať si o to střihnou berg-blad-trasa,“ zabručel.

Chvilku bylo ticho, a pak Per zamyšleně odpověděl: „A proč ne?“

Woten rychle udělal zamítavé gesto. „Dělal jsem si legraci,“ protestoval.

Druhý porotce zvedl ruku, aby ho umlčel. „Není to tak špatný nápad,“ řekl. „Přiznejme si to, oba jsou stejně dobří. Když je necháme proti sobě dál bojovat, rozhodnutí se stejně nedočkáme. Ať si střihnou berg-blad-trasa. Tak aspoň získáme vyzyvatele Maktiga. Protože jsou oba stejně schopní, je jedno, který z nich to bude.“

Všichni tři porotci se na sebe podívali. Per se tvářil nejistě.

„Vážně můžeme rozhodnout soutěž o vyzyvatele Maktiga dětskou hrou?“ zeptal se pochybovačně.

„Proč ne?“ zamumlal Luda. „Aspoň budeme ušetření dalšího nerozhodného souboje těchhle dvou.“

„Kromě toho, berg-blad-trasa je tradiční hra Skandijců,“ dodal Woten. „Je součástí naší kultury celá staletí.“

Ani on sám nezněl moc přesvědčeně. Ale všichni tři muži pomalu přikývli. Pak nejstarší porotce pokynul Ulfovi a Wulfovi, aby přistoupili. Dvojčata odložila cvičné meče a štíty a přešla k porotcům.

„Znáte berg-blad-trasa?“ zeptal se jich nejstarší porotce.

Dvojčata se na sebe podívala a pak Ulf odpověděl.

„Myslíte kámen-nůžky-papír?“ ujistil se, a porotce přikývl. To byl název staré hry v obecné řeči. Ulf se sebejistě usmál. „Znám ji. Nikdy mě v ní nikdo neporazil.“

Nejstarší porotce se spokojeně usmál. Zdálo se, že našli způsob, jak rozhodnout o vítězi. Zároveň ho napadlo, že by bylo lepší, kdyby se o tom nedozvěděli ostatní lidé.

„Ani mě ne,“ honem řekl Wulf. To mělo porotce varovat. Ale byli tak odhodlaní prolomit patovou situaci, že nezvážili význam těchto dvou prohlášení.

„Výborně, znovu se tedy sejdeme zítra odpoledne o čtvrté hodině na překážkové dráze.“ Překážková dráha, kde trénovali soutěžící z bratrstev, byla v tuhle část roku většinou nevyužívaná, protože nebyla součástí soutěže o Maktiga. Bylo by to dostatečně odlehlé místo pro toto dost nezvyklé utkání, na kterém se porotci právě dohodli. Když se oba soutěžící obrátili k odchodu, Per je zastavil. „Nikomu o tom neříkejte. Je to jasné?“

„Jasné,“ přikývl Wulf.

„Jasné jako křišťál,“ potvrdil Ulf.

Kapitola třetí

Výkonná rada Cechu navigátorů se setkávala v malém přístavku k velké síni oberjarla Eraka.

Všichni muži v ní byli starší než Hal, kterého do cechu přijali teprve před dvěma lety a byl nejmladším členem. Erak, coby oberjarl a uznávaný mořeplavec, byl přítomen jako host.

Šest členů rady sedělo kolem obdélníkového borovicového stolu, tři z každé strany a Erak v čele. Na druhé straně stolu naproti Erakovi byla prázdná židle pro Hala. Radní vzhlédli, když Thorn otevřel dveře – nijak jemně – a vpustil Hala dovnitř. Jeden z radních, Gerdt Smolensson, se zamračil, když uviděl zarostlého, jednorukého válečníka, který se postavil za Halovu židli.

„Nejsi členem cechu, Thorne. Co tady děláš?“

Thorn na muže několik vteřin hleděl. Čekal, že pokud se objeví potíže, příčinou bude právě tento muž. Gerdt byl známý svou nadutostí a svému postavení v radě cechu přikládal přemrštěnou důležitost.

„Jsem tady jen jako pozorovatel, kvůli Halovi, abych se přesvědčil, že se s mým přítelem zachází poctivě a s úctou, jaká každému členu cechu náleží,“ odpověděl.

„Tady nemáš žádnou pravomoc. Vůbec nemáš právo tady být,“ protestoval Gerdt nenávistným tónem.

Thorn na něj upřel oči. „Jako bývalý trojnásobný Maktig si to právo nárokuju,“ řekl nevzrušeným hlasem. A pak dodal: „Nárokuju si ho třikrát, pokud je to třeba.“

Tím všechny námitky umlčel. Titul Maktiga měl mezi Skandijci velkou autoritu a prestiž. Maktig měl u skandijského soudu právo promluvit ve prospěch kteréhokoli obžalovaného občana a jeho názor měl vždy velkou váhu.

Gerdt se ale nepřestal rozčilovat. Už zapomněl na to, co Thorn dokázal, jako většina lidí. V nedávných letech, po tom, co přišel o pravou ruku, se z Thorna stala zpustlá, opilá troska – dokud se nespojil s bratrstvem Volavek a dokud ho Halova matka Karin nepřiměla, aby se změnil.

„Tohle není soud,“ řekl Gerdt. „Tady žádná zvláštní práva nemáš. Tohle je uzavřené jednání rady Cechu navigátorů.“

„Uzavřené?“ opáčil Thorn a pozvedl jedno obočí. „Děje se tu snad něco tajného a nekalého? Proč byste potřebovali uzavřené jednání?“

„Thorne…,“ začal Hal. Měl obavy, že mu přítelův útočný tón přitíží.

Ale Thorn zvedl levici a umlčel jeho protesty. „Ne, Hale. Zajímalo by mě, co tím Gerdt myslí. Co má v plánu, že je potřeba to utajit? Proč nemůže být bývalý Maktig – trojnásobný Maktig – přítomen, aby přihlížel a poskytl radu? Mají tihle muže v plánu něco nečestného?“

Přejel pohledem všechny muže usazené u stolu. Klopili zraky, aby se vyhnuli jeho očím. Všichni, kromě Eraka, jehož ostře řezanými rysy probleskl slabý úsměv a souhlasně na Thorna kývl.

Než stačil Gerdt odpovědět, promluvil oberjarl tónem, který nepřipouštěl námitky. „Názor Maktiga je ceněn a respektován u soudu, u každého právního jednání mnohem vážnějšího, než je pouhá schůze rady. Nevidím důvod, proč by rada neměla Thornovi umožnit totéž.“

„Ale…,“ začal Gerdt a zrudl v obličeji. Jen hloupý nebo statečný člověk by se snažil dál pokračovat v protestech, když oberjarl učinil tak jasné a konečné rozhodnutí. Erak praštil velkou rukou do desky stolu, až se celý stůl roztřásl a rána se rozlehla po místnosti.

„Thorn zůstane!“ zařval Erak. Gerdt i ostatní radní se přikrčili na svých židlích a Erak pokračoval klidnějším, ale stejně rozhodným hlasem. „Tak do práce.“

Následovalo několik vteřin zmateného ticha, zatímco se radní vrtěli na židlích a listovali v poznámkách. Nakonec si jeden z radních, Paavo Nilsson, odkašlal.

„Tak já tedy začnu, ne?“ zeptal se smířlivějším tónem. Podíval se úkosem na Gerdta, který si právě všiml, že Erakova obrovská válečná sekera se opírá o zeď na dosah jeho ruky.

Gerdt přikývl a druhý radní pokračoval: „Hale Mikkelsone, když ses stal členem, souhlasil jsi, že se budeš řídit pravidly a zákony cechu, je to tak?“

„Ano.“

„Jedním z těchto pravidel je, že všichni členové by se měli podělit s ostatními o nové navigační informace?“

Hal chtěl opět souhlasit, ale Thorn mu položil svůj dřevěný hák na předloktí a umlčel ho. Příjemným, nenuceným tónem řekl: „To není pravidlo ani zákon. Je to zvyk.“

„Tak ale sbíráme své znalosti o světě a obohacujeme naši mořeplaveckou tradici,“ vyštěkl Gerdt, jemuž se vrátila sebejistota, když Erak mlčel.

Thorn se na něj podíval jako na nepříjemný hmyz. „Opakuju. Není to zákon cechu, je to zvyk.“

„Je to nepsaný zákon!“

Thorn se naklonil nad stůl a opřel se o leštěný dřevěný hák na konci své pravé paže. „Pokud je nepsaný, pak to není zákon!“ odpověděl klidně. „Jinak bych se mohl odvolat na nepsaný zákon, který mi dovoluje praštit tě hákem, když se chováš jako neotesanec a tyran.“

„Ale no tak, Thorne,“ pokáral ho Erak. „Není třeba vyhrožovat násilím.“ Chvilku počkal, až Thorn ustoupí o krok zpět na své místo za Halem. „Nicméně, Gerdte, má pravdu. Není žádný zákon, který by Halovi nařizoval dělit se o mořeplavecké objevy s cechem.“

„Je to ale zvyk,“ přidal se ke Gerdtovi Keldt Horgasson. Ostatní tři členové rady pokrčili rameny nebo jinak naznačili, že Halovo opominutí nepovažují za nic vážného.

Thorn začal posuzovat ostatní radní. Gerdt a Keldt byli nadutí muži, zaslepení svou vlastní důležitostí. Jejich snaha pranýřovat Hala pramenila spíše z touhy ponížit ho než z opravdové žízně po mořeplaveckých informacích. Hal byl stoupající hvězdou mezi Skandijci, jeden z vůdců mladé generace skirlů a navigátorů. A bylo známo, že Hal je Erakovým oblíbencem. Oberjarl často jeho loď vysílal na zvláštní výpravy, nejen proto, že měl Volavky rád a obdivoval jejich mladého skirla, ale také proto, že věděl, že Hal má výjimečné schopnosti jako kapitán lodi a mořeplavec. Pokud bylo třeba vykonat složitý úkol, Erak věděl, že se s jeho splněním může na Hala a jeho posádku spolehnout.

To vadilo mužům podobným Gerdtovi, kteří se cítili ohroženi Halovou rostoucí slávou. Gerdta oberjarl nevybral pro zvláštní výpravu už několik let. A právě Gerdt se pustil do útočení, s posměšným tónem v hlase.

„Jak říká Keldt, je zvykem, že se mořeplavec podělí o nové informace. Ale asi nemůžeme čekat, že by si cizinec uvědomoval důležitost skandijských zvyků.“

Hal odstrčil židli od stolu a vstal. Tvář mu zrudla vzteky.

„Cizinec?“ ptal se. „Ty mě nazýváš cizincem?“

Pocítil ten starý, hořký vztek, který zažíval, když jako chlapec vyrůstal v Hallasholmu: bolest z odmítnutí, které pramenilo z toho, že ho považovali za cizince. Už roky se s tímhle přístupem nesetkal, ale u některých lidí zjevně ještě přežíval, těsně pod povrchem.

Gerdt věděl, že mladého muže rozčílí, když mu neodpoví přímo, proto promluvil k celé radě. „Je to cizinec. Nemůže za to. Jeho matka byla konec konců araluenská otrokyně, takže ho zřejmě nemůžeme vinit, že – “

Dál se nedostal. Thorn odstrčil Hala stranou a nahnul se nad stůl. Zavrtal svůj hák, který měl naštěstí tupý konec, do Gerdtovy košile a zvedl ho ze židle.

„Zavři klapačku,“ řekl Thorn ledovým hlasem. „Neopovažuj se mluvit takhle o Karině. Ano, byla araluenskou otrokyní, ale osvobodil ji můj nejlepší přítel, Mikkel Šermíř, jeden z našich nejlepších válečníků. Stala se oblíbenou a ceněnou členkou naší společnosti a její věrnost patří Skandii. Vždy je připravená pomoct každému, kdo to potřebuje.

A možná jsi zapomněl, jak během temudžajské invaze zorganizovala ostatní araluenské otrokyně, aby vyráběly šípy pro lučištníky, kteří zastavili nájezdníky? A jak se sama ujala donášky šípů střelcům a vystavila se přitom temudžajským šípům?“

Prudce vytrhl svůj hák Gerdtovi z košile a postrčil ho zpět na židli. Židle i s Gerdtem popojela pár kroků po borových prknech podlahy. Gerdt otevřel ústa a chtěl něco odpovědět, ale když viděl oheň v Thornových očích, raději je zase moudře zavřel.

„Ještě ti řeknu tohle. Já osobně Karinu uznávám a mám ji rád. Pokud ji chceš dál takhle očerňovat a tvrdit, že nemá úctu k našim tradicím a hodnotám, budu požadovat zadostiučinění – tím nejtradičnějším způsobem.“

Gerdt cítil, že se na něj všichni přítomní dívají, a tvář mu zrudla rozpaky. Neexistoval způsob, jak zareagovat na Thornovu hrozbu výzvy k souboji. Byť jen s jednou rukou, Thorn byl stále jedním z nejnebezpečnějších bojovníků v Hallasholmu – a všichni to věděli.

„Nechtěl jsem se té dámy nijak dotknout,“ zamumlal nakonec.

Thorn posměšně zkroutil ústa. „To vykládej někomu jinému,“ prohlásil.

Jeden z dalších členů cechu, Seb Peckson, raději zavedl řeč na méně nebezpečné téma.

„Zůstává skutečností,“ řekl nejistě, „že se tady Hal nepodělil s cechem o informace ze své nedávné výpravy – přitom by to měl udělat.“

Hal se rozhodl, že je načase, aby mluvil sám za sebe. „Protože se není o co dělit,“ řekl. „U severního pobřeží Hibernie jsme se dostali do obrovské bouře, která nás celé týdny hnala na jihozápad. Když jsme konečně spatřili pevninu, vůbec jsem nevěděl, kde jsme. Bojovali jsme o život v bouři, neměl jsem čas ani příležitost zaznamenávat a zaměřovat polohu. Neměli jsme žádné pevné body – například ostrovy, rify nebo mělčiny. Doopravdy jsem nevěděl, kde jsme vlastně skončili.“

„Ale dopluli jste zpátky,“ namítl Holger Brayson. „Jistě sis vedl záznamy o plavbě aspoň tehdy?“

Hal pokrčil rameny. „Zpátky jsme se nechali vést převažujícími větry, a ty vály od jihozápadu. Drželi jsme si je na pravoboku a pluli jsme na boční vítr. Nevím ale, odkud jsme vypluli a jak moc jsme se odklonili od kurzu během těch týdnů, kdy jsme se plavili zpět k Hibernii. Takže údaje o plavbě zpět by neměly velkou hodnotu.“

Nastala chvíle ticha a rada zpracovávala tyto informace. To, co Hal říkal, dávalo smysl. Ale Paavo se nechtěl nechat jen tak odbýt.

„Stejně je škoda, že ses neobtěžoval vést si pořádné záznamy,“ řekl. „Udělal jsi důležitý objev – ten by jednou mohl prospět celé Skandii. Mohl ses alespoň pokusit určit, kam jsi vlastně doplul.“

„Proč?“ zeptal se Hal. „Jakou cenu by to pro Skandii mělo? Neviděli jsme, že by ta země měla naleziště vzácných kovů. Žádné zlaté ani stříbrné doly. Byla vhodná leda pro zemědělství.“

Paavo pokrčil rameny. „I zemědělská půda má cenu. Mohli tam doplout jiní a začít ji obdělávat. Mohli tam začít něco pěstovat.“

„Už tam žijí lidé, kteří ji obdělávají,“ podotkl Hal. „Asi by nechtěli, aby se tam najednou vylodila spousta Skandijců a zabrala jim jejich zemi. Jakým právem bychom to mohli udělat?“

Popravdě, Hal se nesnažil zmapovat oblast, kde ležela země Mawagansettů. Předpokládal, že lidé jako Gerdt by se jednoho dne mohli pokusit tu zem zabrat pro sebe. Jeho přátelé z kmene Mawagansettů s ním souhlasili.

„Jakým právem jsme plenili Galiku nebo Iberion?“ vybuchl Gerdt.

Hal se k němu obrátil. „Přesně. Neměli jsme žádné právo udělat něco takového. Proto už to taky neděláme.“

„Což je věčná škoda!“ vyplivl Gerdt, aniž by si uvědomil, že to říká před oberjarlem, který plenění zakázal před několika lety.

„Vydáváš se na nebezpečnou půdu, Gerdte,“ zavrčel Erak. „Radši přestaň.“ Nechal svůj pohled sklouznout po ostatních a zastavil se na Paavovi.

„Paavo,“ řekl, „zdá se mi, že Hal nemá žádné znalosti, o které by se s Cechem navigátorů mohl podělit. Jeho plavba do…nevím, jak se to tam jmenuje…byla naprosto náhodná. Vědět, jak se tam dostal, je pro nás úplně bezcenné.“

„Ano, ale fakticky, oberjarle –“

Erak zvýšil hlas a přerušil Paava. „Pokud s mým posouzením téhle záležitosti nesouhlasíš, můžeš udělat tohle: vezmi svou vlčí loď a plav se k severnímu pobřeží Hibernie. Tam čekej na matku všech bouří, která přijde od severovýchodu a odnese tě tisíc mil přes Nekonečný oceán. S trochou štěstí skončíš na stejném místě jako Hal. Nebo tě to možná sfoukne přes okraj světa.“

Odmlčel se a zlověstně se podíval na Gerdta. „Pokud se pro to rozhodneš, navrhuju ti, abys s sebou vzal Gerdta. Rád se ho zbavím.“

Gerdt se rozhodl neodpovídat. Erak mu dal ještě chvilku, a pak zabubnoval prsty na stole.

„Tím je tahle záležitost uzavřená. Schůze skončila.“

Kapitola čtvrtá

„Budeme si muset příštích pár týdnů dávat pozor,“ podotkl Thorn, když kráčeli ulicemi Hallasholmu k oblíbené jídelně u Kariny na okraji města. Počasí bylo ještě teplé, i když už skoro nastal podzim, a malé děti si v polosvětle hrály venku na ulicích i v okolních polích. Jejich výbuchy smíchu vyvolaly úsměv i na Halově tváři. Vtom do něj vrazil malý chlapec, který se vyřítil zpoza rohu domu a málem upadl. Za ním se hnali tři jeho kamarádi.

„Dávej pozor, Gordy,“ poradil mu Hal přátelsky.

„Promiň, Hale,“ omluvil se chlapec zadýchaně a podíval se na něj očima plnýma obdivu. Hal byl pro mladé v Hallasholmu vzorem – což jen zvyšovalo Gerdtovu nevraživost. Gordyho kamarádi s výskotem oběhli roh a pak ztichli, když uviděli mladého skirla a jeho legendárního přítele. Bývaly doby, kdy kluci na Thorna pokřikovali, když se opilý potácel městem. Ty doby byly ale dávno pryč. Jeho činy z posledních několika let, které vykonal coby bojový velitel Volavky, z něj udělaly uctívanou a obdivovanou postavu – hotového lidového hrdinu. Většina chlapců doufala, že až budou starší, napodobí jeho příklad.

Thorn to věděl, a hřálo ho to u srdce. Ale občas neškodilo to těmhle klukům pořádně ukázat. Zamračil se na ně a zahrozil hákem.

„Přestaňte s tím pekelným vřískotem!“ zařval. „A nelítejte tady jako blázni!“

„Ano, Thorne,“ odpověděli chlapci sborově a o pár kroků ustoupili. Byli si celkem jistí, že svůj vztek předstírá, ale ne dost jistí, aby si ho nevšímali. Počkali, až se Hal s Thornem vzdálí aspoň na deset kroků, a pak se začali zase chichotat a šeptat si.

Hal pozdvihl obočí na svého přítele. „Kluci!“ řekl. „Pořád stejní, co?“

Thorn se na něj vážně podíval. „Teď promluvil protivný stařík. Kolik že je ti let? Šedesát? Sedmdesát? Ty si nepamatuješ doby, kdys byl jako oni?“

„Vlastně ne, nepamatuju,“ souhlasil Hal.

Thorn si posměšně odfrkl. „Ale já ano. A není to zase tak dávno.“

Hal se na něj usmál. „Vraťme se k tomu, o čem jsme mluvili. Co myslíš, že Gerdt nejspíš udělá?“

Thorn si prsty levé ruky prohrábl zacuchanou, neupravenou čupřinu vlasů. To většinou vynahradilo česání.

„Nejspíš nic, pokud se do něčeho nenamočíme,“ řekl. „Ale nepatří mezi ty, kteří by dobře snášeli prohru. Bude hledat každý důvod, aby si na nás mohl došlápnout – lépe řečeno, na tebe. Musíme si dát pozor, abychom mu ho nedali.“

Hal našpulil rty. Pak jeho pozornost upoutaly dvě známé postavy na druhé straně tržiště.

„Tamhle jsou Ulf a Wulf,“ řekl a zrychlil krok. „Zjistíme, jak si vedli v stínovém souboji.“

Thorn se pousmál. „Vsadím se, že nerozhodně.“

Hal pronikavě zapískal a dvojčata se zastavila, otočila a hledala původce zvuku. Uviděla dva druhy z posádky, kteří k nim spěchali přes tržiště, a zamávala jim na pozdrav.

„Tak jak dopadl souboj?“ zeptal se Thorn, když došli na doslech.

„Nerozhodně,“ řekl jim Ulf, a dodal, „vyhrával jsem, ale pak ho ukončili.“

„Jak jsi mohl vyhrávat, když to bylo nerozhodně?“ zeptal se jeho bratr pohrdavě.

Ulf se zatvářil povýšeně. „Nemůžu čekat, že bys rozuměl jemným nuancím stínového souboje,“ řekl. „Ale rozhodně jsem vyhrával.“

Hal si pomyslel, že by bylo nejlepší tuhle debatu včas utnout. Jakmile se do toho Ulf a Wulf pustili, dokázali se hádat celé hodiny i o těch nejhloupějších nesmyslech.

„Bude další zápas?“ zeptal se.

Wulf zavrtěl hlavou. „Přišli s jiným způsobem, jak rozhodnout o vítězi.“ Dramaticky se odmlčel a dodal: „Berg-blad-trasa.“

Hal s Thornem se rozesmáli, což Wulfovi jeho zamýšlený dramatický efekt dost pokazilo.

„Berg-blad-trasa!“ vyrazil ze sebe Thorn. „Takže o vyzyvateli Maktiga rozhodne dětská hra?“

Ulf se vypjal a velmi důstojně odpověděl: „Berg-blad-trasa je prastarý rituál našeho lidu.“

„Je to součást naší kultury,“dodal Wulf se stejnou důstojností.

„Je to dětská hra,“ zopakoval Thorn. „To porotci opravdu chtějí, abyste hráli berg-blad-trasa a rozhodli tak o vítězi kvalifikace?“

„Ano, chtějí. Myslím, že je to výborný nápad,“ řekl Wulf. „Nikdy jsem v ní neprohrál.“

„Ani já ne,“ dodal rychle Ulf.

Thorn s Halem na sebe nevěřícně pohlédli.

„Musím přiznat, že se nemůžu dočkat, až to uvidím,“ řekl Hal, jemuž se po tváři rozléval úsměv. „Kdy a kde se tahle pamětihodná událost odehraje?“

„Zítra odpoledne na překážkové dráze,“ řekl Ulf. Pak s trochu provinilým výrazem dodal: „Ale neměli jsme to nikomu říkat.“

„Docela chápu proč,“ řekl Hal, jehož úsměv byl čím dál větší.

„Nemáte v plánu jít se dívat, že ne?“ ptal se Wulf úzkostlivě. Thorn s Halem se na sebe opět pobaveně podívali.

„Za nic na světě bych si to nenechal ujít,“ odpověděl Thorn.

„Ale my jsme to nikomu neměli říkat,“ postěžoval si Wulf. Jenže obě dvojčata si na rozkaz mlčení od nejstaršího porotce vzpomněla trochu pozdě.

Hal nasadil odpovídající starostlivý výraz. „Aha, chápu,“ řekl. „No, v tom případě…máte smůlu!“

Starostlivý výraz zmizel a opět se objevil úsměv. Ulf a Wulf vypadali zdrceně.

„Mohli bychom mít malér,“ špitl Ulf.

Thorn se k němu naklonil a tajnůstkářským tónem řekl: „Neboj. Pokud by porotci chtěli být oškliví, začneme jim vyhrožovat tím, že se celé město dozví, jak chtěli o vyzyvateli Maktiga rozhodnout ve hře berg-blad-trasa. To by je mělo zchladit.“

Dvojčata musela uznat, že to je pravda. Porotci by byli pro smích, kdyby se to rozneslo mezi lidi.

„Dobře,“ souhlasil Wulf. „Ale nikomu to neříkejte.“ Najednou ho vyděsila hrozná představa, že se na místě konání objeví celé bratrstvo Volavky. Podíval se na svého bratra a z jeho výrazu poznal, že myslí na totéž.

„Nikdo se to nedozví,“ odpověděl Hal vesele. „Ani živáček.“

Následující den bylo pochmurno a zataženo, což přesně odpovídalo Ulfově i Wulfově náladě, když čekali u kladiny na překážkové dráze. Kladina byla vlastně břevno usazené napevno deset stop nad zemí a překlenovala hlubokou jámu plnou řídkého, lepkavého bahna. Alespoň v období výcviku bratrstev tomu tak bylo. Dráha se nyní několik měsíců nepoužívala a bahno v jámě mezitím vyschlo. Bylo teď ztvrdlé a rozpraskané.

Ulf zíral na bahno a vzpomínal na dny hodnocení bratrstev. Z té kladiny několikrát spadl, stejně jako jeho bratr.

„Ještěže nás dnes nečeká tohle,“ řekl.

Wulf nad tím chvilku přemýšlel. „Možná by to bylo lepší,“ odpověděl. Ohlédl se, protože uslyšel blížící se kroky. Dráha se nacházela na kopci nad městem. Pod vrcholem kopce se teď objevily tři postavy, v nichž rozpoznal porotce – Pera, Ludu a Wotena.

Úlevně si povzdechl. „Po Halovi a Thornovi ani památky.“

„Třeba nepřijdou,“ řekl Ulf s nadějí.

„Třeba,“ zopakoval Wulf, s mnohem menší nadějí.

Porotci k nim spěchali po travnaté dráze. Ulf si všiml, že se nenápadně ohlížejí a přesvědčují se, že tu není nikdo, kdo by sledoval jejich počínání. Uvědomil si, že Thorn měl pravdu. Kdyby se roznesla zpráva o této dost neobvyklé metodě výběru, byli by porotci předmětem nelítostného posměchu.

Když přišli blíž, nejstarší porotce Per se naposledy rozhlédl a přesvědčil se, že jsou tu sami. Pak krátce zamnul rukama.

„Dobře. Jste tu včas. Tak ať už je to za námi, co? Všichni připraveni?“

Per to zjevně chtěl mít z krku co nejdříve. Ale Luda se zdráhal.

„Neměli bychom nejprve probrat pravidla?“

„Pravidla?“ zeptal se Per docela příkře. „Jaká pravidla? Všichni znají pravidla berg-blad-trasa! Zvolíš berg, blad nebo trasa. To je všechno.“

„Ale kolik bude kol? Kdo bude hlídat body? Budou stát zády k sobě a otočí se, až když si zvolí jednu z možností? Budu počítat body Ulfovi, nebo Wulfovi? A jak poznám, který je který? Barevné šátky nechali doma, jak vidím.“

„Žádné počítání bodů nebude,“ odsekl Per vztekle. „První kdo vyhraje kolo, vyhrává celkově a hotovo. Stát budou čelem k sobě s rukama za zády. Napočítám do tří a pak ukážou ruce. Ludo, ty oznámíš volbu…“ Chtěl říct jméno jednoho z dvojčat, ale uvědomil si, že neví, který to je. Popadl Ulfa za rameno a přitáhl ho na jednu stranu, čelem k bratrovi. „Tohohle,“ pokračoval.

Ulf se na něj zazubil. „Já jsem Ulf,“ představil se ochotně.

„Gratuluju,“ procedil Per skrz sevřené zuby. Dotáhl Wotena, dalšího porotce, na místo vedle druhého dvojčete.

„Ty oznámíš volbu toho druhého. Předpokládám, že jsi Wulf,“ dodal.

Wulf se usmál. „Když to říkáte,“ odpověděl. Pokud šlo o jejich totožnost, dvojčata ráda držela ostatní trochu v nejistotě.

„Říkám,“ přikývl Per. „Takže to tak bude. Tihle dva si stoupnou čelem k sobě s rukou za zády–“

„Kterou rukou?“ zeptal se Woten.

„TO JE JEDNO!“ zařval Per. Pak se pokusil uklidnit. „Napočítám do tří a oba soutěžící okamžitě ukážou svou volbu. Vy dva zároveň oznámíte volbu svého soutěžícího, jasné?“

Všichni čtyři přikývli.

„Pokud jeden soutěžící zaváhá nebo neukáže svou volbu zároveň se svým protivníkem, bude diskvalifikován. Jasné?“ Poslední slovo adresoval Ludovi, který pokrčil rameny.

„Dobře. Jen jsem řekl, že musíme probrat pravidla.“

„Ano, probrali jsme je. Jsou tedy všichni připraveni?“

„Připraven,“ řekl Ulf.

„Připraven,“ řekl Wulf.

„Připraven,“ řekl Luda.

„Počkat,“ ozval se Woten a Per si zoufale povzdychl. „Budeš počítat raz dva tři, nebo tři dva jedna?“

Per na chvíli ztratil řeč. Popravdě, o tomhle vůbec nepřemýšlel. Okamžitě se však rozhodl. „Budu počítat raz dva tři,“ oznámil a Woten moudře přikývl.

„A teď…jsme připravení?“

„Připraven!“ řekl Luda.

„Připraven!“ řekl Woten.

„Připraven!“ řekli Ulf a Wulf najednou, tváří k sobě, s rukama za zády a napůl přikrčeni v očekávání.

Per se nadechl, aby začal odpočítávat, když ho náhle přerušil veselý hlas.

„Zdravím vás! Copak se tu děje?“

Kapitola pátá

Napětí z nich vyprchalo jako vzduch z propíchnutého měchýře. Všichni se otočili za hlasem.

Na kopci se zjevily tři postavy, zřetelně vykreslené proti zapadajícímu slunci. Per zašilhal do jeho záře a poznal Thorna, Hala a Stiga, kteří se k nim blížili. Zle se podíval na dvojčata.

„Museli jste jim to říkat?“ zeptal se hořce.

„Neřekli jsme jim to,“ začal Ulf, ale své prohlášení upravil. „Teda, nechtěli jsme jim to říct…“

„Nějak jsme se podřekli,“ přiznal Wulf.

„Řekli jsme jen, že budeme tady nahoře na překážkové dráze,“ pokračoval Ulf chabě.

Kdyby Per dokázal zabíjet pohledem, byli by oba bratři na místě mrtví. Otevřel ústa, aby promluvil, ale pak si uvědomil, že ti tři narušitelé už jsou na doslech.

„Co tady děláte?“ zeptal se jich chladně.

Hal se na něj nevinně usmál. „Vyšli jsme si na vzduch a uviděli jsme vás tady,“ řekl. Byla to zjevně lež, protože nově příchozí nemohli nikoho vidět, dokud nevystoupili na kopec. Proto si Per to místo vybral.

„Chcete rozřešit nerozhodný stav mezi Ulfem a Wulfem?“ řekl Thorn také s úsměvem.

„Správně.“ Perův hlas byl tvrdý a nepříjemný.

„Smíme tu zůstat a dívat se?“ zeptal se Stig. „Nakonec, je docela pravděpodobné, že se utkám s jedním z nich, s vítězem.“

Woten se rozhodl, že by Per potřeboval pomoc. „Je to vlastně neveřejné,“ řekl.

Stig se na něj překvapeně podíval. „Neveřejné? Myslel jsem, že soutěžím o titul Maktiga mohou přihlížet všichni.“

Woten se nejistě ošil. „No, to jistě, ale zrovna téhle ne.“

„Protože se jedná o kvalifikaci,“ vložil se do toho Luda.

Hal se k němu otočil, stále se širokým a nevinným úsměvem na tváři. „Jaký je v tom rozdíl?“ zeptal se.

Luda neurčitě rozhodil rukama. „Ten, kdo prohraje, by se mohl stydět,“ bylo to nejlepší, co ho napadlo.

Thorn se zasmál. „Ale, jsem si jistý, že to není ten problém.“

Hal se rozhlédl po překážkové dráze. „Která překážka tedy rozhodne o vítězi?“ zajímal se. „Kladina?“ Zadíval se na vyschlé a popraskané bahno pod ní. „Do toho bych tedy spadnout nechtěl. To je o zlomenou nohu. Nebo jste snad uvažovali o laně?“

Ukázal na další překážku v podobě vodního příkopu, nad kterým viselo tlusté lano. Cvičící museli skočit na lano a zhoupnout se přes vodu na protější břeh. Stejně jako kladina ani lano se už dlouho nepoužívalo a voda v příkopě byla zelená a nevábně páchla.

S úsměvem čekal na odpověď.

Nakonec Per odpověděl. „Ne, ani jedno.“

„Tak je to určitě běh s balvanem,“ navrhl Stig a ukázal na krátký, strmý travnatý svah. Cvičící na něj museli vynést těžký balvan. Byla to nová překážka na této dráze. Ani jeden člen bratrstva Volavek ji při svých zkouškách zdolávat nemusel.

Per opět zavrtěl hlavou.

„Co to tedy je?“ naléhal Thorn.

Per na něj zlostně hleděl. Bylo mu naprosto jasné, že tihle tři šklebící se šašci dobře vědí, v čem se dnes bude soutěžit. Rozhodl se, že bude nejlepší to přiznat.

„Je to berg-blad-trasa,“ řekl potichu.

Thorn předstíral, že se přeslechl. Přiložil si hák k uchu, jako kdyby neslyšel. „Ještě jednou?“

Per se zhluboka nadechl. „Berg-blad-trasa,“ zopakoval pevně. Krátkou, ale hrozivou chvíli si pak myslel, že to ti tři nevěděli a že všechno prozradil. Pak ale viděl, jak přemáhají smích.

„Berg-blad-trasa?“ opáčil Thorn. „Budete v soutěži o vyzyvatele Maktiga používat dětskou hru?“

„Ano. Budeme,“ odpověděl zarputile Per a čekal nevyhnutelný spor. Místo toho ale Thorn několikrát pokýval hlavou a posadil se na nedalekou kládu.

„Proti tomu nic nemám,“ řekl. „Pusťte se do toho.“

„Máte v plánu zůstat tady a dívat se?“ zeptal se Per.

Thorn kývl a Hal se Stigem se posadili vedle něj.

„Za nic na světě bych si to nenechal utéct.“ Mrkl na Ulfa a Wulfa, kteří vypadali, že by se nejraději propadli někam hodně hluboko pod zem.

Per si uvědomil, že se těch tří diváků prostě nezbaví a rozhodl se ze špatné situace vyjít co nejlépe. Otočil se zpět k ostatním porotcům a k dvojčatům a napjatým hlasem řekl, „Tak. Pravidla už znáte –“

„Jaká jsou pravidla?“ zeptal se Stig.

Hal se na něj podíval s předstíranou zlostí. „Ale no tak, Stigu! Všichni znají pravidla berg-blad-trasa. Vybereš si buď berg, blad nebo trasa.“

„Ale co když jsou v soutěži o Maktiga jiná pravidla?“ namítl Stig. „A jestli ano, tak jaká?“

„Nepotřebuješ je znát!“ zakřičel na něj Per. „My je známe. Ulf s Wulfem také. My jediní je potřebujeme znát. Takže, mohli bychom pokračovat?“

Stig omluvně zvedl ruce. „Prosím! Nenechte se už dál zdržovat.“

„Děkuju,“ řekl Per hlasem, v němž silně zazníval sarkasmus. Pak se otočil k ostatním a zopakoval: „Všichni znáte pravidla, připravte se…“

Ulf s Wulfem se opět nakrčili, každý s pravou rukou za zády. Woten a Luda se zamračili soustředěním. Per se nadechl, aby zahájil souboj.

„Je to vážně vzrušující,“ řekl Hal svým dvěma společníkům.

Per se na něj otočil. „SKLAPNEŠ UŽ!?“ zaječel.

Hal si na kládě trochu poposedl. „Nevšímejte si mě prosím. Pusťte se do své malé hry.“

Per sevřel rty a rozhodl se, že na tuhle návnadu už neskočí. Otočil se zpět k soutěžícím. „Připraveni?“ zvolal. Ostatní čtyři kývli. Pak, protože ho všechno to vyrušování vyvedlo z míry, odpočítal: „Tři, …dva, …jedna!“

Nikdo se ani nehnul. Ulf, Wulf, Woten a Luda stáli jako přimrzlí. Luda se nakonec otočil na Pera.

„Řekls, že budeš počítat raz dva tři,“ řekl mu omluvně.

Per potichu zaklel. Slyšel, jak se tři přihlížející za ním pochechtávají. Prudce se otočil, zpražil je pohledem a oni rychle zvážněli. Skutečnost, že se tak moc snažili nesmát, byla snad ještě horší, než kdyby se řehtali nahlas. Otočil se opět k soutěžícím, kteří byli pořád připraveni a napětí bylo patrné v každé křivce jejich těl.

„Tak dobře,“ řekl ztěžka. „Jdeme na to: Raz…dva…tři!“

Ulf s Wulfem rychle napřáhli pravačky před sebe. Oba měli čtyři prsty natažené, což značilo papír.

„Trasa!“ zvolali Woten a Luda současně.

„To se dalo čekat,“ poznamenal Stig.

„Sklapni,“ zavrčel Per a ani se neohlédl. Dělal si plané naděje, že to vše rozhodnou hned při prvním kole. Teď viděl, že kola budou nejmíň dvě.

„Připraveni?“ zeptal se.

Ulf s Wulfem, kteří na sebe upřeně zírali, kývli.

Oba porotci naráz odpověděli: „Připraveni!“

„Takže jdeme na to. Raz, dva, tři!“ Tentokrát se dvojčata vytasila se sevřenými pěstmi, které značily kámen.

„Berg!“ zvolali Woten a Luda současně.

Per se podíval na slunce, které se sklánělo k západu. Odhadoval, že jim zbývá tak půlhodina světla na to, aby to tu zvládli. Doufal, že to bude stačit. Ale začínal mít strach, že to stačit nebude.

„Znovu,“ zachraptěl. „Raz, dva, tři!“

„Berg!“ zvolali porotci, když oba soutěžící opět ukázali symbol kamene. Dvojčata se na sebe mračila.

„Přestaň mě napodobovat,“ řekl Ulf.

Wulfa takové nařčení urazilo. „Nenapodobuju tě. To ty napodobuješ mě!“

„Ticho!“ okřikl je Per. „Znova. Raz, dva, tři!“

Obě ruce vystřelily dopředu. Oba porotci naráz vykřikli „blad!“

Tentokrát Ulf s Wulfem drželi ukazováček a prostředník natažené do tvaru V, což značilo nůžky.

„Přestávka,“ vyhlásil Per. Kývl na Wulfa, aby šel blíž. „Myslel jsem, že jsi v téhle hře nikdy neprohrál.“

Wulf se na něj usmál. „Ne. To říkal můj bratr. A já s ním souhlasil.“

„Tak co to tady vyvádíš?“

„No, ani jeden z nás nikdy neprohrál. Ale když hrajeme spolu, nikdy nevyhrajeme. Vždycky to skončí nerozhodně.“

„Vždycky?“ zeptal se Per a v hlavě se mu vynořila hrozná představa.

Wulf to chvilku zvažoval a pak vesele přikývl. „Přesně tak,“ odpověděl.

Per tiše zasténal. Vyčítal si, že ho to nenapadlo. Poslal Wulfa zpět na místo.

„Dáme tomu ještě půl hodiny,“ oznámil. „Pokud to bude pořád nerozhodně, pro dnešek to odložíme.“

Tak pokračovali dál. Po půl hodině byli všichni tři porotci ochraptělí od oznamování výsledků a dvojčata v každém kole zvolila to samé. Konečně to Per zastavil.

„A dost!“ řekl. „Musíme najít jiný způsob, jak mezi vámi dvěma rozhodnout.“

„A jaký?“ zeptal se Ulf.

Per se na něj zadíval. „Asi budete tahat stébla,“ řekl.

Dvojčata kývla.

„To zní fér,“ řekl Wulf.

„Nic moc vzrušujícího, ale je to fér,“ souhlasil Ulf.

„Odložíme to o dva dny pro případ, že by mě napadlo něco lepšího,“ řekl Per. „Dám vám vědět, kdy a kde se sejdeme.“

Tři diváci se zvedli. Celé to divadlo si nesmírně užili. Bylo docela povznášející vidět, jak Ulfovy a Wulfovy vylomeniny rozčilují pro změnu někoho jiného. Tři porotci beze slova odkráčeli pryč a snažili se nějak obnovit svou důstojnost.

„Thorn s Halem jdou na večeři ke mně,“ řekl Stig. „Chcete se k nám přidat?“

„Jeho máma peče kořeněný masový koláč,“ řekl Hal. Bylo to jediné jídlo, které Stigova matka uměla připravit ještě lépe než Halova. Sbíhaly se mu sliny, jen na ně pomyslel.

Wulf zamítavě zavrtěl hlavou. „Radši ne,“ řekl. „Měli bychom si před další soutěží odpočinout.“

„Budete jen tahat stébla,“ podotkl Stig. Wulf kývl.

„Já vím. Ale Per by je mohl držet opravdu pevně.“

Kapitola šestá

Vepřový koláč Hanny Olafsonové byl přesně tak lahodný, jak Hal čekal. S láskou se usmívala na tři Volavky u svého stolu. Muži měli židle odstrčené a nohy natažené před sebou. Hannah moc ráda vařila pro hosty, ale protože ji Stigův otec opustil už před dlouhými lety, neměla k tomu moc příležitostí.

Vždycky měla radost, když mezi její hosty patřil někdo z bratrstva Volavek – nejvíc ale měla ráda Hala a Thorna. Spřátelili se s jejím synem, když byl ještě věčně nasupený výrostek, který se často urazil při sebemenším náznaku kritiky, i když byla třeba dobře míněná. Jeho prudká povaha ve spojení se sílou a atletickou zdatností způsobila, že se od něj ostatní raději drželi dál. U Stiga jste nikdy nevěděli, jestli si nevinnou legrácku nevyloží nějak špatně. Pokud se to stalo, děly se s vámi rychle dost ošklivé věci.

Hal byl první, kdo se s ním spřátelil a poskytl osamělému chlapci společnost a pozornost, po které toužil. I Hal byl tehdy odstrkován a věděl, jak je hořké vyrůstat bez otce a sám.

Thorn Stigovi do života vstoupil o pár let později, když vzniklo bratrstvo Volavek a on se stal učitelem chlapců. Když se Thorn vzdal pálenky a stal se členem posádky Volavky jako bojový velitel, začal v něm Stig vidět muže hodného obdivu, jehož příkladem se chtěl řídit. Thorn oběma chlapcům jejich náklonnost vracel. Dali mu druhou životní šanci, kterou mu řada jeho vrstevníků odepřela.

„Ještě koláč, Thorne?“ promluvila Hannah. Ukázala na zbytek svého úžasného koláče. „Mám ti ukrojit ještě dílek?“

Thorn nabídku zvažoval. „Tak ještě kousíček,“ řekl. Když Hannah odměřila kousek a dala nůž nad zlatavé těsto na vršku koláče, rychle dodal: „Tak malý zase ne.“

Hannah posunula nůž a tázavě na něj pohlédla. Našpulil rty, a tak posunula nůž ještě o kousek dál. Přikývl.

„Výborně. Jak říkám, jenom kousíček.“

Ukrojila dílek, zručně ho nabrala na plochou stranu čepele a přesunula ho na jeho talíř, kde pár drobků svědčilo o osudu předchozího kousku. Thorn zvedl dvouhrotou vidličku vyřezanou z mrožího klu a pustil se do kusu křupavého těsta a voňavé směsi vepřového masa. Nacpal si velké sousto do pusy, žvýkal a přitom se blaženě usmíval.

„E o oc ob-é,“ řekl, což si Hannah přeložila jako: „Je to moc dobré.“

Hal se usmál. I jeho lákalo dát si ještě kousek. Ale pásek už ho nepohodlně tlačil. Pochutnal si na velkém kusu koláče a krémových šťouchaných bramborách a na dokonale vařených zelených fazolkách přelitých máslem, které Hannah uvařila jako přílohu. Kromě toho si všiml talíře moruší a konvičky husté smetany v kuchyni na lavici a chtěl si na ně nechat místo. Naklonil se a nalil si další šálek kávy. Všichni členové bratrstva Volavek měli tento nápoj rádi a Hannah vždycky dbala na to, aby ho uvařila dost.

Když Hannah uviděla jeho pohyb, ukázala nožem na vepřový koláč. „Dáš si ještě, Hale?“ zeptala se. Bezbranně pozvedl obě ruce. „Ne, děkuju, nechávám si místo na dezert.“

„Já taky,“ zamumlal Thorn přes spršku drobků těsta.

Stig se podíval na obrovskou druhou porci, kterou jednoruký muž právě zpracovával. „To vidím,“ podotkl.

Thorn se na něj podíval a mávl vidličkou nad rychle mizícím koláčem. „Jsem ve všem zdrženlivý,“ řekl. Naštěstí se mu to podařilo bez dalšího přívalu drobků.

Stig chtěl něco odpovědět, když tu se ozvalo zaklepání na dveře. Všichni čtyři kolem stolu se na sebe podívali. Skandijci na dveře bušili zaťatou pěstí, ale tohle zaklepání bylo lehké, skoro nejisté.

„Čekáš někoho, Hanno?“ zeptal se Thorn.

Stigova matka zavrtěla hlavou a zamračila se. Thorn položil vidličku, odsunul židli od stolu a uvolnil v pochvě saxonský nůž.

„Otevřu,“ nabídl se Hal. Seděl ke dveřím nejblíž. Nikdo z mužů nechtěl, aby otvírala Hannah. Hallasholm byl poměrně klidné město, ale žili v nebezpečné době a navíc už bylo skoro deset hodin, dost pozdě na společenské návštěvy.

Hal došel ke dveřím. Byly zavřené jen na jednoduchou západku, která se dala zvenčí otevřít koženým řemínkem probíhajícím dírkou ve dřevě. Zevnitř se dveře zamykaly masivní bronzovou zástrčkou.

„Kdo je tam?“ zeptal se.

„Přítel,“ ozvala se odpověď. Byl to mužský hlas, ztlumený silným dřevem dveří.

Hal se otočil k ostatním. „To by samozřejmě mohl říct kdokoli,“ prohodil.

Ozvalo se hrkání dřeva o dřevo, jak Thorn se Stigem odsouvali své židle od stolu a stoupali si, ruce na střenkách svých nožů. Hannah nevstávala. Hal si myslel, že v její tváři uviděl záblesk překvapení – jako by ten hlas znala.

„Ustup ode dveří,“ zavolal. Zvenku uslyšel na prahu zašoupání a odsunul zástrčku levou rukou. Pravou měl připravenou na noži.

Otevřel dveře jen napůl a zapřel je nohou, aby je nikdo nemohl rozrazit, a na prahu uviděl siluetu muže. Byl vysoký a měl mohutnou postavu. Hal viděl, jak se mu na hlavě zaleskla kuželovitá helmice s kroužkovým závěsem, který chránil krk. Neznámý měl přes ramena přehozený tlustý plášť, který vypadal jako kožešinový, a na prsou se mu třpytily kovové cvočky kabátce. Po levé straně viděl Hal jílec meče. Příchozí se dal do pohybu, ale Hal ho zastavil dlaní levé ruky.

„Ne tak rychle,“ řekl. „Napřed si tě líp prohlídneme.“

Vedle dveří visela malá olejová lampička, která v noci osvětlovala vchod. V té chvíli hořela malým plamenem, takže mužova tvář byla skrytá ve stínu verandy. Hal povytáhl knot a lépe tak osvětlil návštěvníkovu tvář.

Byla široká, s výraznými lícními kostmi, silným nosem a hluboko posazenýma očima pod hustým obočím. Dolní polovinu obličeje měl zarostlou rudohnědým plnovousem. Halovi ta tvář připadala podivně známá.

„Nechci vám ublížit,“ řekl cizinec.

Hal uslyšel Hannu vyjeknout. Pak slyšel, jak vstává ze židle a přechází místnost. Stanula vedle něj a hleděla mu přes rameno.

„Co ty tady děláš?“ zeptala se ne zrovna přátelským tónem.

Cizinec sklopil oči a vypadal trochu zahanbeně. Chvilku neodpovídal.

„Ty toho člověka znáš?“ zeptal se jí Hal.

Hannah pomalu přikývla. „No jistě, znám ho. Je to Stigův otec, Olaf.“

Stig i Hal zůstali na cizince zírat. Thorn se pohnul od stolu, aby se lépe podíval, a překvapeně zavrtěl hlavou, když rozeznal rysy druhého muže.

„Opravdu,“ řekl pomalu. Pak tvrdším tónem zopakoval Hanninu otázku. „Co tady děláš?“

Cizinec zaváhal a pak ukázal dovnitř. „Můžu dál?“ zeptal se.

Thorn se podíval na Hannu a ta přikývla.

„Bude to lepší,“ odpověděla. „Ještě by tě tady někdo mohl poznat, kdyby tě viděl.“

Olaf vstoupil do domu a Hal za ním zavřel.

„Zamkni, Hale,“ řekl Thorn a skirl zasunul zástrčku.

Stig přešel od stolu, aby se lépe podíval na nově příchozího. Proudila jím směs pocitů – zvědavost, zlost, pohrdání i zmatek. To vše se mu také promítalo v obličeji. Opět se objevil ten hluboký pocit ztráty, který zažíval jako chlapec, když je otec opustil. Jedna jeho část necítila k mohutnému muži nic než nenávist. Druhá část si hýčkala slabou naději, že by snad nějak mohli obnovit vztah otce a syna, na který si vzpomínal jen matně. Snad by se mohl naučit, co znamená mít otce hodného obdivu a úcty.

„Zdravím tě, synu,“ řekl Olaf, vědomý si Stigova pronikavého pohledu.

Stig otevřel ústa, aby odpověděl, ale Hannah ho předešla. „Nejsem si jistá, že máš právo ho tak oslovovat,“ řekla ostře. Olaf sebou při té jedovaté poznámce trhl.

Hal těkal očima od Olafa ke Stigovi a k Hanně a zase zpět a sledoval, jak se vyvíjí tato napjatá scéna. Na rozdíl od ostatních Olafa v životě neviděl – cítil ale k muži instinktivní nechuť, protože Olaf Stiga opustil jako dítě a nechal ho s matkou napospas zlobě ostatních námořníků ze své lodi, s jejichž kořistí uprchl.

Na světle v kuchyni připadal Halovi tak trochu jako exotická postava. Olaf shodil těžký kožešinový plášť a přeložil ho přes opěradlo židle. Přepásaný kabátec pod ním měl nevýraznou červenou barvu s brokátovým vzorem a byl posetý bronzovými šupinami, které nositele chránily před bodnutím mečem či dýkou. Na hrudi byly dva jako talíř velké kruhy tepané mědi zdobené cizokrajně vyhlížejícími rytinami. Leštěná helmice, jak teď Hal viděl, končila ostrou, asi tři palce dlouhou špičkou, a kroužkový závěs na její zadní části měl také vysoký lesk. Zachytával světlo dvou luceren a ohně z krbu a odrážel ho po stěnách útulné malé místnosti.

Kalhoty měl Olaf z lehké lněné tkaniny – rozhodně se nehodily do chladných skandijských nocí. Byly široké a spodek byl zastrčený do červených kožených bot po kolena.

Pochva na meč byla vyrobená ze stejné červené kůže a zdobená stříbrným kováním. Ostří vypadalo dlouhé a lehce zahnuté. Dýka s měděným jílcem na druhé straně Olafova opasku byla těžká a široká, její pochva ale žádné zdobení neměla. To bylo běžné. Válečníci většinou zdobili jílce a pochvy mečů. Meč byl osobní majetek, výraz individuality. Dýku považovali spíše za pracovní nástroj.

Olaf konečně odpověděl na otázku, kterou mu položili Thorn i Hannah.

„Mám potíže,“ řekl. „Potřebuju pomoc.“

Thorn si odfrkl. „Proč mě nepřekvapuje, že něco takového slyším?“

Olaf zřejmě usoudil, že bude moudřejší na to neragovat. Na chvíli zachytil Hannin pohled a pak přesunul zrak na Stiga.

„Potřebuju loď s posádkou, na které bych se mohl plavit,“ řekl.

Stig se instinktivně podíval na Hala. Pokud by někdo mohl otci poskytnout loď, byl by to skirl.

„Mou loď a mou posádku?“ zeptal se Hal.

Olaf přikývl. „Chápu to tak, že jsi Hal Mikkelson?“ Když Hal krátce přikývl, Olaf pokračoval: „Nevím, jestli je ti to známo, ale v mé části světa sis vydobyl slušnou pověst. Ty, tvá loď a tvá posádka.“

„Opravdu?“ opáčil Hal nevýrazně, skoro bez zájmu. Pokud měl Olaf v úmyslu mu zalichotit, pak to nezabralo.

„Ano. Ta pověst se začala šířit poté, co jsi bojoval u Raguzy s pirátem jménem Zavac. A pak, o něco později, jsi vyčistil to hnízdo vrahů v Amrašínském pohoří v Aridě. Máš pověst skirla, který dokáže se svou posádkou vykonat i složité úkoly.“

„A kde přesně jsi to slyšel? Kde je ta ‚tvoje část světa‘?“

Olaf zaváhal. „K tomu se za chvíli dostanu. Ale pověst se rychle šíří po Stálém moři. Námořníci spolu mluví, a jak cestují od přístavu k přístavu, putuje s nimi i pověst o tobě. Takže když teď potřebuju dobrou loď a dobrou posádku bojovníků, přirozeně jsem si vzpomněl na tebe – zejména proto, že k tvojí posádce patří i můj syn.“

Hannah při posledních Olafových slovech pohrdavě odfrkla, ale Olaf to přešel bez povšimnutí. Stig se znepokojeně zavrtěl. Pořád byl rozrušený z otcova nenadálého znovuobjevení.

Nic významnějšího už Olaf nedodal: neměl na koho se obrátit; neměl přátele ani peníze, aby si najal loď.

Halův výraz zůstával neutrální. Pokynul ke stolu.

„Posaď se,“ řekl. Když Olaf začal odsouvat židli, dodal: „Ale napřed si sundej tu směšnou helmici a odepni meč.“

Olaf uposlechl. Na čele měl červený otlak od kožené vycpávky okraje helmice. Rozhlédl se, spatřil řadu dřevěných kolíků u dveří a helmici na jeden zavěsil. Poté si rozepnul opasek s mečem a sundal ho. Znovu ho zapnul a pověsil ho na stejný kolík. Pak se posadil.

„Tak do toho,“ vyzval ho Hal a sedl si proti němu, „poslechneme si tě.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bratrstvo - Kniha sedmá - Kaldera.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.