irena dousková

Rakvičky

Poděkování Pražskému literárnímu domu za pobytové stipendium,

které podpořilo vznik rukopisu této knihy.

© Irena Dousková, 2018

Illustrations © Karolína Kotrbová, 2018

© Druhé město — Martin Reiner, 2018

ISBN 978-80-7227-806-0 (ePub, mobi)

V nejtišší pěšince v lukách

čekám na tebe.

Bude ti dobře v mých rukách,

přijdeš do nebe.

Fráňa Šrámek, Léto

Zrovna otvírali. Žena namalovaná barevnými křídami na tabuli před hospodou U Hastrmanovy dcery měla být zřejmě krásná. Něco se ale zvrtlo. Její oči byly příliš vyboulené a ňadra i rty vypadaly jako přifouknuté pumpičkou. Hastrmanova dcera, to jsem možná já, napadlo Rózu. Něčí bejt musím, tak proč ne, leccos by tomu nasvědčovalo. Spokojeně se rozhlédla. Zahrádka byla prázdná, což jistě nebude dlouho trvat. Zdola už se sem hnal párek tlusťochů. Našla si stolek pod kaštanem, vybrala ten s lepším výhledem. Větve zastiňovaly jen dva, do ostatních bude pražit slunce. Zatím to bylo jedno, stín sahal až k okraji chodníku, ale ani to nebude dlouho trvat. Na stolku i na židlích stály zbytky rosy. Odbila desátá. Zvuk zvonu ji překvapil, pootočila se za ním a viděla, že tlusťoši zahrádku minuli. Kupodivu mířili ke kostelu. Židle a stolky ji překvapily taky. Příjemně. Dřevěné, s překříženýma kovovýma nožkama. To už se málokde vidí. Když vůbec ně-kde měli zahrádku, nábytek byl většinou z plastu, hnědý a beztvarý. Barvu toho zdejšího bylo pro překrývající se a odprýskávající vrstvy nátěrů těžké určit. Špinavá žluť nejspíš. Na kráse mu to nijak neubíralo, spíš naopak. Náměstí se táhlo do svahu. Na špici kostel, vprostřed parčík s kašnou. Spodní část uzavíralo nepopsatelné cosi hranatého tvaru, s nápisem Obchodní dům Rozvoj. Směšně malý, přesto dostatečně předimenzovaný na to, aby k sobě tou rozkydnutou ohyzdností poutal veškerou pozornost. Větší část Rozvoje pohltila Jednota. Až na masnu celé přízemí. Patro připadlo domácím potřebám, hračkářství, sportu a papírnictví v jednom. Před chvílí tam zašla pro dopisní papír. Druhým vchodem se vcházelo do čistírny a z boku na poštu, kde už byla taky. Zatelefonovat do Prahy. Nedovolala se. Kdyby to bylo na ní, pojmenovala by obchoďák třeba Úpadek. Patro přečnívalo nad přízemím. Trčelo z něj podivné masivní žebroví v odstínu odpudivé hnědi, kombinace kovu a kupodivu dřeva, které jí odněkud z hlubin malátného mozku vydolovalo slovo krakorce. To byl samozřejmě nesmysl a vůbec to sem nepatřilo. To slovo, stavba bohužel ano. Podobných se všude roztahovaly tucty. Vzpomněla si na Vojtu Maršálka, jestli by budovu uměl smysluplně popsat, když teď studuje architekturu. A jestli sám bude podobný věci navrhovat a stavět, až za pár let skončí. Asi jo, všichni to dělaj. Aspoň si nemohla vzpomenout, že by za celej svůj život viděla jeden jedinej barák postavenej v Československu po druhý světový válce, kterej by se jí líbil. Možná Ještěd, ale ani tím si nebyla jistá. Poprvé a naposledy tam vylezla, když jí bylo sedm. Po třinácti letech si sotva může bejt jistá. Vojta rozhlednu na Ještědu pochválil, tak snad jo. Snad to není jenom dětinská vzpomínka, příjemná z kdovíjakejch zapomenutejch důvodů. Žádný stupidní otázky mu ale samozřejmě dávat nebude, takový ani jiný. Neviděla ho rok a zřejmě už ho neuvidí. Je uraženej, pořád ho to drží. Naštval se, že s ním nechtěla chodit. Nebo spát. To by možná bejvalo stačilo. Ale to taky nechtěla. Špatně to pochopil. Vzal si to osobně. Takhle blbě to končí skoro vždycky. Tomáš byl výjimka. Rozuměli si od prvního okamžiku, měli toho hodně společnýho. Je skvělý, že se můžou kamarádit a nic spolu nemít. Byla mu za to vděčná. Původně si to taky představoval jinak. Ale nenaštval se. Vzal to tak, jak to je. Můžou se mít rádi, má ho moc ráda, vídat se, mluvit skoro o všem. Tak by to mělo bejt. Není, většinou. To pochopila už dávno. Každej se nenaštval, občas to musela ukončit sama. Protože někdo se sice nenaštval, ale zkoušel to znova a znova a znova, jako kdyby nic neřekla. Jako kdyby byla nesvéprávná a nevěděla, co mluví. To je pak těžký se kamarádit. Přitom kdo ji trochu zná, ví, že ona moc dobře ví, co mluví. Jinak radši nemluví vůbec.

Teď měla ale jiný starosti. Najít Ostraváka a přiznat, že ho miluje. Zítra se za ním rozjede. Když se naposledy viděli, tak po všech těch ploužácích a líbání v koupelně, na kterou každý dvě minuty někdo bušil, řekla ne. Rozzlobil se, křičel, že je namyšlená. Že neví, co vlastně chce. Stalo se to totiž už podruhý. Stejnej průběh to mělo i na tom minulým mejdanu. Takže to možná nedopadne. Ale musí to aspoň zkusit. Už ví, co chce, i když zatím ještě chodí s Robertem. To není tak důležitý. Na rozchod je vždycky času dost. Musí mu to konečně říct. Jednoznačně. A taky to udělá. Co bude s Robertem, se uvidí. Až potom, až jak to dopadne. Stejně je mimo hru, nejmíň do konce léta. Než mu skončí ten cvičák. Ale pak už to vyřeší. Tomáš říkal Robertovi robertek. Nebo Schwanz místo Schwarz. Nedokázala se tomu nesmát. Ostravák byl Robertův spolužák. To Robert jí o něm pořád vyprávěl různý historky. Třeba jak se ho nějaký svazáci z fakultního výboru zeptali, jestli se nechce stát kandidátem strany, a jak on přede všema odpověděl: „Který?“ Pak už měl jednou provždy pokoj. Robert ho taky pozval na ten první večírek. Robert za to za všechno tak trochu může.

Ani tu rosu nestírala. Cestou se koupala, nestačilo to úplně uschnout. Z vlasů jí kapalo, na tričku to bylo místama vidět a kalhoty ji taky trochu zábly, hlavně na zadku. Ale za chvíli zas bude vedro. Dobře, že ten kaštan stíní. Dobře, že si zaplavala. Horko a smrad ji stejně doženou. Nejpozději ve dvanáct, až pojede autobusem zpátky. Určitě bude narvanej. Teď bylo ale teprve po desátý, hospoda se pomalu probírala z mrákot. Tlusťoši teda spěchali jinam. Hned jí byli o něco sympatičtější. Pořád tu seděla sama, vláčná po ranní chůzi a čtvrthodince v jezeře, na kraji dne i léta. V začátcích začátků, co se násobily. Anebo možná dělily, tím si nebyla jistá, ale něco v tom smyslu ji napadlo. Rozkoš částečně reflektovaná, jenom tak trošku, aby mohla trvat. Slunce, ještě snesitelné, skrze listí a zbytky vodního filmu promítlo na zašlou desku stolu chvějivou síť. Tomáš by věděl, jak to vyjádřit. Ačkoli nepřítomen nebo právě proto, byl důležitou součástí rána. Všechno už vyřídila, pro sebe i pro tetu. Zbývaly téměř dvě hodiny, přesně, jak si to představovala. Ospalé dopoledne strávené s nejlepším přítelem. Přečte si Tomášův dopis a pak mu hned odpoví. Pátrala po číšníkovi. Když ho nikde nezahlídla, vyndala z batohu cigára, propisku a ten novej dopisní papír. Postrádala kafe, který k tý představě patřilo od samýho začátku. Číšník ale nešel. To už by toho vedle těch starejch dřevěnejch židliček chtěla moc.

Ahoj, obludo,

začal jsem ti psát další dopis, ale pak mě napadlo, že si nejsem jistej, kam ho poslat, aby sis ho fakt mohla přečíst. Abys to stihla dřív, než sem pojedeš. A taky že nezůstane při jednom, určitě jich bude víc. Vlastně mám v jednom kuse chuť ti psát. Trochu jako se píše deník, ale ten bych si nepsal, je to jen a jen pro tebe. Jenže ty teď pořád jezdíš sem a tam, tak jsem to vymyslel jinak. Začal jsem znova a píšu na pokračování. Ne jeden dlouhej dopis, několik poctivejch, jednotlivejch dopisů. Jen je dám do společný obálky a pošlu najednou, k tetě. To je zaplaťpánbůh takovej záchytnej bod. Tetu Marii pozdravuj! Neznám ji, ale z tvýho vyprávění je mi sympatická. Mám ji rád, dá-li se to tak říct, a myslím, že ti ji i závidím. Já nikoho takovýho nemám. S matkou je to podobně komplikovaný jako s tou tvojí. I když jiným způsobem. Co se týče otce, radši zachovejme důstojné mlčení. Taky je to jinak, ale taky to vyjde na stejno. Jako bych ho neměl.

No ale zpátky k těm dopisům. Jestli tě můžu poprosit — já vím, můžu —, což je ale zároveň to jediný, co můžu. Takže jestli tě můžu poprosit, hraj se mnou tu mou hru! Nečti je všechny najednou. Jeden, pak další a tak dále. Ne víc než jeden denně. Dej jim čas a prostor. Zdá se mi to důležitý, ani přesně nevím proč. Možná si řekneš, že to je úplná blbost. No jo, tak si dělej, co chceš. To seš ráda, že jsem ti to dovolil, co?

Tomáš

P. S. Aby to nebylo tak jednoduchý, ještě do toho budu vkládat svoje texty. Možná, když seberu dost odvahy. Rozepsal jsem román. Totiž já ještě nevím, jestli to opravdu bude román. To je můj cíl, moje meta. Každopádně abych se držel při zemi, něco jsem rozepsal. Takový podobenství, s dovolením bych ti ho po kouskách posílal. Číslováno římskými číslicemi. Hodí se to k době a taky aby ses v tom líp vyznala. Ačkoli proč by ses v tom neměla vyznat, když je to na rozdíl od dopisů psaný na stroji. Už tady asi začínám mírně blbnout.

Pozdravuj jezero. Tetu už jsem pozdravoval. Kdybys na to někdy měla čas a náladu, rád bych s tebou za ní jel. Moudrá stařena, Českej Krumlov za rohem, Šumava a všechny ty vody… Třeba v září nebo v říjnu, až bude jezero v mlhách a lesy v šarlatu, jak by napsali některý z těch, který bych tak rád následoval. Andělům ztuhlým v kameni, pokud tam ňáký zbyli, ale kde už jinde, kanou do sandálů slzy podzimu. Na břehu postava v khaki bundičce, zimomřivá, schoulená do sebe, s modrou šálou, třikrát omotanou kolem krku. Mezi nebem a vodou, a přitom v jednom ohni. Postava, která, promiň, neví jistě, kam patří, takže je pořád tak trochu nasraná. Představuju si to častějš, než by sis myslela. Taky si nejsem jistej. Ani jedním z nás.

T.

I.

„Vidíš toho muže?“ zeptal se svého hosta.

„Kterého?“

„Toho, co jsem ti ukazoval už včera. Toho s tím narezlým vousem. Vím, že takový tu má každý třetí, nemusíš mě přerušovat. Jeho košile je špinavá, plášť děravý. Povaluje se pod datlovníkem, ačkoli by měl být někde úplně jinde. Jeho dítě pláče hlady…“

„I to druhé, už má dvě.“

„Vím, druhé samozřejmě taky. Žena ho neviděla od včerejšího rána, marně čeká, že s tím vším něco udělá. Ale on ne, radši se povaluje pod datlovníkem. Tak toho. Toho tam pošlu.“

„Teď se konečně zvedl.“

„Potřebuje se vymočit. To je jediný důvod.“

„Seš si jistý, že to má být on?“

„Byl líný popojít pár metrů. Ani se neobrátil, i to mu bylo zatěžko. Stojí proti svahu. Chčije si do sandálů. Radši pojít než popojít. Co bys chtěl víc? On a žádný jiný.“

„Tvůj smysl pro humor mi někdy připadá zvláštní. Skoro zvrácený.“

„Jistě, protože ty nemáš žádný. Nemůžeš hodnotit humor, když mu nerozumíš. Neměl bys. Zkus to už jednou pochopit. A kromě toho, o humor tady nejde, ne v první řadě. To bys chápat mohl.“

„Pokud to tak opravdu je, zřejmě mi unikají nějaké souvislosti.“

„To nevadí, máš zase jiné přednosti.“

„Jde přece hlavně o lidi, několik tisíc lidí.“

„O ty jde vždycky. Bude to na nich, vždycky je to na nich. On jim to jenom vyřídí.“

„A co když ne?“

„Stejně je to na nich. Mají to vědět i bez něj. Ve skutečnosti to vědí. Moc dobře to vědí. Jako vždycky.“

„Vždycky, vždycky, vždycky… Pořád říkáš vždycky.“

„Zkušenost. Na to si zvykni.“

„Nechtěl bych dělat všechno jako vždycky.“

„Jistěže ne, nic jiného bych ani nečekal. Jsi mladý. S mladými je to tak vždycky.“

Začala psát, ale hned toho zase nechala. Zaposlouchala se, jak se takovej výrostek, blonďatej, tenkej, tenoučkej, dohaduje s rozkydlou ženskou nejasnýho věku. Každopádně dost starou. Znělo to jako hádka, pak se ale ukázalo, že to tak není. Že jsou ve shodě, jen hlasitý. Díl toho vyslechla, ačkoli o to nestála. Kluk měl ksicht jako měsíční krajinu. Tomáš by řek, že je to klišé, ale jak to teda říct. Kráter vedle kráteru, vyleptaly mu je tam beďary maličkými explozemi hnisu. Navrch ten strašlivej účes, s bůhvíjak vystuženou čupřinou vpředu a řádkem divných, posmutněle splihlých ocásků vzadu na krku. Ženská, na hlavě v podstatě něco podobnýho, jen nad čelem ještě větší nadělení, a jinak ramenatý šaty, co vypadaj, že se na člověka někdo výhrůžně kasá. Barvou i vzorem připomínaly nečekané setkání zralých pomerančů s rozšlapanými hovny. Uvědomila si, že přesně tahle kombinace je poslední dobou zřejmě v módě. I obchoďák u paty náměstí se o ni pokoušel. Anebo Depreso. Ani Praha nezůstala ušetřena. Spíš naopak, tvořila předvoj, jako vždycky. Už to dorazilo i sem. Oranžová s hnědou, trhák sezóny 1985.

Vzrušený výjev před vchodem do restaurace dospěl k vyvrcholení. Tlustá žena předala hubenému chlapci komínek tří propojených rendlíků. Róza to konečně pochopila, když už se jí tak nepříjemně vnutili. Celkem o nic nešlo. Maminka mu — zdejšímu číšníkovi — prostě přinesla oběd. Nebylo proč se znepokojovat. Zvlášť když pro Rózu jídlo samozřejmě chystá teta. Tady nechtěla víc než to kafe. Možná dvě. Ale zato už dost dlouho. Pak se ho konečně i dočkala.

„Co máte k obědu?“ zeptala se číšníka při placení.

Začal jí to svižně vyjmenovávat, nevzpomněl si na všechno a chtěl doběhnout pro lístek. Aby to bylo komplet.

„Já myslela od maminky.“

Nechtěla ho podusit, jen byla zvědavá.

Upadla mu tužka.

„Já vám to akorát závidím,“ řekla, ale nijak to tím nevylepšila.

Zvedla tužku a nechala mu dýško. V rámci možností. Zároveň mu v duchu začala říkat Vízek, kvůli tomu účesu. Vízek byl jeden ze dvou fotbalistů, jejichž jména si pamatovala. Druhej se jmenoval Panenka a měla dojem, že ten tak hrozně nevypadá. Možná ale že Vízek taky ne. Koneckonců na tom nezáleželo, ňáký fotbalisti takovej účes měli.

Prošla parčíkem doprostřed náměstí, bylo to jen pár kroků. Chtěla se ještě kouknout na tu barokní kašnu a taky do ní, jestli je tam voda. Opláchla by si obličej. Pak si ale všimla, že naproti na zastávce už se tlačí horda lidí. Radši se tam vydala rovnou, aby se vůbec dostala do autobusu. Zpátky by šla pěšky nerada. Už to pěkně pralo, navíc táhla nákup. Burani nestáli v řadě, kdepak. Tvořili rozlezlej, bojovně naladěnej chumel. Postavila se vedle tří povadlejch trampů. Už měli upito, aspoň se ale netvářili tak výhrůžně. Cítila, jak jí na zádech, pod batohem, znova vlhne tričko. Tentokrát potem. Možná smrdí. Nedalo se s tím nic dělat. I zvuky se v poledním horku slévaly jako pramínky potu. Nedokázala vnímat slova ani věty, jen jednolité šumění a kdesi nad ním náhle pronikavé volání: „Slečno! Slečno!“

Patnáct kilometrů klidně vydrží viset na tyči i za nohu, jen když se jí podaří nacpat dovnitř. Volání sílilo. Došlo jí, že ona je tou slečnou, kterou někdo tak zoufale shání, pak už i zahlédla Vízka. Mával na ni a rychle se blížil. Taky uviděla přijíždět autobus, samozřejmě skoro plnej. Vízek byl celej udýchanej, jak za ní běžel. Mastný vlásky nad čelem se mu nepěkně slepily.

„To jsem rád, že jsem to stihnul,“ vydechnul.

Bože to je nepříjemný, neměla se s ním dávat do řeči. Zaplaťpánbůh za autobus. Natáhnul k ní ruku.

„Vypadla vám peněženka. Nashle.“

Prodíral se pryč.

„Počkejte! Jak se jmenujete?“

„Mirek.“

„Děkuju, Mirku.“

„V pohodě.“

Nesmí tohle dělat. Je to hrozný. Napřed tlusťoši, teď Vízek. Narvaná mezi sedadlo, tyč a něčí krosnu si to celou cestu opakovala. Nesmí věci předjímat, spekulovat. Dopředu mít hned jasno, jak a co bude. Ví, že je to blbě, ale pořád to dělá. Odjakživa. Když jí byly tři a půl, první Vánoce, ze kterejch si něco pamatovala, dostala velikou mrkací pannu. Dokonce i mluvila, musela bejt pěkně drahá. Rodiče pannu posadili do jejího šlapacího autíčka a těšili se, jak bude nadšená. Byl to hlavní dárek. Když ji uviděla, doteď si ten okamžik v záblescích vybavovala, dostala strach. Byla přesvědčená, že si ji rodiče pořídili místo ní. Rozhodla se, že to nevzdá bez boje. Popadla ji za vlasy, vyrvala z auta ven a vší silou s ní mrskla o zem. Udělala z ní mrzáčka. Nakřápla jí bakelitovou ruku a navíc už ta panna nikdy ani nemrkla. Taky ten mluvicí strojek se navždy zaseknul. Zkazila jim Štědrej večer, aspoň podle toho, jak se tvářili. Teprve pak se rozbrečela. Z detailů usuzuje na celek, činí z nich dalekosáhlý závěry. Většinou ty nejhorší možný. Je to nějaká úchylka nebo co. Stačí ťuknout a představy se s nezadržitelnou zběsilostí rozjedou. Nemá nad tím žádnou kontrolu. Pannu pojmenovala s dětskou přímočarostí Báca, a ačkoli se všechno vysvětlilo, nikdy už si ji neoblíbila. Báca dožila svůj život pod vrstvami prachu, v koutě za ústředním topením.

Vyndala nákup. Něco do ledničky, něco do špajzu, léky rovnou do šuplete secesní toaletky, co stála v ložnici. Už se tu vyznala, nebylo to nic složitýho. Jako by spolu hospodařily věky. K obědu bylo kuře, nedělní oběd ve všed-ní den. Jen ještě velkolepější. Místo vařenejch brambor bramborovej salát. Prej aby byla změna. Řekla tetě, že se zbláznila, tolik práce v tom horku. Odpověděla, ať si políbí prdel. Bylo to dojemný. Chápala, proč ta sláva, zítra odjíždí, tak ji teta chtěla uctít. Asi se jí bude stýskat. To je blbý, ale na věci to samozřejmě nic nemění. Musí odjet, nemá času nazbyt. Deset dní a nazdar. Nástup do práce. Žádný tříměsíční vysokoškolský prázdniny, ani tentokrát. Ani napodruhý. Takže asi už nikdy. Jenom krátká pauza mezi jednou a druhou prací. Dala výpověď, aby urvala aspoň kus léta. Od srpna musí zase zařezávat, jestli chce to místo. A to holt chce, i když nechce. Aby to neskončilo ještě hůř. Teta Marie v jistým smyslu asi taky nemá času nazbyt, s tou rakovinou. Operace, ozařování a ještě nějaký další hnusy. Přes měsíc už je z nemocnice doma. Tváří se normálně. Ale kdoví jak to bude. Rakovina to je jasná smrt, to ví každej. I když to nikdo neřekne. Teta občas jo, to jsou ty její fórky. Ale většinou o tom nemluví vůbec nebo řekne, že dobrý. Róza dělá, že tomu věří, na nic se nevyptává. Matka a ostatní byli rádi, že za tetou jede, že nemusej oni. Tak jí to aspoň přišlo. Zaplať pánbůh za to, jinak by sem nejela. S matkou ne. To by nepřežila a teta možná taky ne. Ne, blbost, určitě by svou sestru ráda viděla. Matka je idealistka, vciťuje se, radí, pomáhá… Hrůza. Tetu člověk celkem snese, i když umírá. Asi. Možná. To by bylo špatný, radši na to nemyslí. Na druhou stranu co, je stará. O dvanáct let starší než matka. V květnu jí bylo třiašedesát. Život má za sebou, dobře to ví. Zdá se, že se na nikoho a na nic nezlobí. Leda na komunisty, že jí kus toho života ukradli. To občas říká. Ale stejně se moc nezlobí, míň než jiní. Říká, že ne ten podstatnej. Že to nejdůležitější jí ani oni vzít nemohli. Čímž asi myslí strejdu Jiřího. Děti neměli. Jirka umřel před sedmi lety. Od tý doby žije sama.

U kuřete Róza nadhodila, že si připadá strašná. Pořád to v ní bylo, nejen kvůli Vízkovi, tlusťochům a Báce. Připadala si tak často. Teta se na nic nezeptala, jen trochu zdvihla obočí. Skoro neznatelně. Tak musela pokračovat sama, i když už se jí vlastně nechtělo. Dětinsky čekala, že vyvolá odpor. Nebo že aspoň vzbudí zájem.

„Furt si něco představuju.“

Hned věděla, jak hloupě to zní.

„A…?“

„Nevím. Promiň.“

„Chceš kompot? Přinesla bych plechovku. Jsou tam mandarinky.“

Na vteřinu se jí vybavila vůně skořice a rozvařených jablek. Kašovitá pochutina, ještě vlažná, co dělávala babička k řízkům. Kompot an sich, už navždy. Ačkoli jí vlastně nikdy moc nechutnal. S díky odmítla.

„Co jsem sama, domácí už nedělám,“ řekla teta. „Včera prej bylo na Velehradě na tom shromáždění sto tisíc lidí! Říkali to na Svobodce. Ani tomu nemůžu uvěřit.“

Začala sbírat talíře.

„Představuješ si — žiješ. Když nezůstane jen u těch představ. Sto tisíc… Je to vůbec možný?“

To byla skvělá zpráva. Nechala tetu sklízet a na chvíli se posadila k rádiu. Snažila se jí pomáhat, pokud měla dojem, že s tím souhlasí. Jinak to nemělo smysl, to už pochopila. Jeden večerní výbuch bůhvíčeho k tomu úplně stačil.

„Nejsem kripl, ještě ne!“ křičela na ni, jinak klidná až na zabití, když tehdy naléhala.

To bylo hned na začátku. Teď už věděla, že může jen nabízet. A že když teta něco chce, tak to řekne. Bez problémů, úplně normálně. To poznání jí nesmyslně rozrušilo. Nemohla usnout, dokonce vyšla ven. Byla to tmavá noc, z jezera nebylo nic vidět, jen cítit. Všechno se slilo v dusnou temnotu, která přinesla déšť. Druhej den začaly ty vedra. Vrátila se dovnitř, vytloukla komáry, znovu si lehla a přišla na to. Nezná, opravdu nezná nikoho takového. Nikoho, kdo by říkal to, co opravdu chce. Co si opravdu myslí. Ani mezi kamarádama. O sobě škoda mluvit. Potom konečně usnula.

Udělala kafe, s tím byla teta svolná, vzaly si ho na zápraží. Nepřestávalo ji fascinovat, že k vodě je to od chalupy pár kroků, ale nechápala, jak tady někdo, kdokoli, může žít. S obchůdkem, kterej je víc zavřenej než otevřenej a kde stejně nic nemaj. Bez telefonu, s výjimkou toho v permanentně zavřeným krámu a druhýho na hájovně, která nejen že byla kilometr cesty lesem, ale podle toho, co o ní slyšela, se zřejmě ze všeho nejvíc podobala kabinetu doktora Caligariho. Ale hlavně bez knihkupectví, bez divadla, bez koncertů, bez kultury prostě. Jasně, většina za moc nestála, ale přece jen. Dalo se hledat, obezřetně vybírat a občas leccos zajímavýho najít. Byla alespoň nějaká možnost. Tady nebyla žádná. Jenom televize, tu měli všichni, všech těch padesát nebo kolik zoufalců. Ale copak to je nějaká kultura? Ztracená varta. Utopená kromě vody ještě v lesích. To bylo leckde, jenže málokde v takové míře. Lesy snad, ale větší vodu bylo zřejmě v Čechách sotva možný najít. A musela připustit, že ta voda má něco do sebe. Ona by se tomu jen tak nepoddala, ale když je člověku čtyřicet, padesát nebo jako tetě a stejně už nic nemá cenu, tak se to dalo pochopit.

Zapálila si, teta taky. Ani předtím by si to asi nedovolila, ale po tom výbuchu už ji ani nenapadlo pokoušet se jí něco rozmlouvat. Radši se zeptala, jak dlouho už tady žije. Od osmačtyřicátýho čili nějakejch třicet sedm let.

„Je po Němcích ten barák?“

„Kdepak. To by byl Jiří nechtěl. Spousta lidí, i našich známejch, v tý době takhle výhodně nakoupila. Jemu to ale bylo protivný.“

„A čí teda byl? Žili tu samí Němci, ne?“

„Samí ne, většina. Na třicet chalup dejme tomu tři český rodiny. Tak nějak. Ten dům patřil Kyliánovým. Po Mnichovu je odsud vyhnali a oba pak za protektorátu popravili. Někdy kolem heydrichiády. No a Jirka se skamarádil s jejich synem, Pavel se jmenoval. Vychovávali ho pak ještě se starší sestrou jejich příbuzný. Ona po válce dostala stipendium v cizině, takovej program pro sirotky to byl, a už tam zůstala. Pavel se po několika letech rozhod, že tu chalupu prodá. Nechtěl se sem vracet, ani jako chalupář.“

„Jasně.“

„Nejen kvůli rodičům, to samozřejmě taky, ale měl takovou strašidelnou vzpomínku. Ještě z osmatřicátýho, než museli odejít. Jak ta atmosféra postupně houstla, jak narůstala nenávist, už i děti toho byly plný. To není tak těžký zblbnout děti a mladý lidi vůbec. Potom s komunistama to bylo podobný, mládež v prvních řadách. To je tak vždycky. Ideály, hormonální přetlak, nedostatek životní zkušenosti a zaměňování zdravýho rozumu s cynismem. Planoucí srdce prostě. Není nic horšího než planoucí srdce.“

„Znáš tu Gorkýho povídku Legenda o gorjaščem sjerdce? Ta se mi na gymplu hrozně líbila.“

„Neznám. No vidíš, bacha na to. Teď jsem se v tom úplně ztratila. Už vím, chtěla jsem říct, že blbly už i děti. Spolužáci ho začali všelijak trápit a tejrat a nakonec se jedna skupinka domluvila, že Pavlovi zabijou psa. Měl takovýho voříška, věděli, že ho zbožňuje, všude s ním chodil. V noci vlezli ke Kyliánovům na dvorek, ale nevěděli, že Pavel náhodou zrovna spí na hájovně, u svýho jedinýho kamaráda, to byl taky Němec, a že si vořecha vzal s sebou. Z tý hájovny ho prej měl. Hoši byli mrzutý, že psa nenašli. Nechtěli se za žádnou cenu vzdát svýho plánu, tak ten nejstarší vymyslel něco jinýho. Když se Pavel ráno vracel domů, uviděl v mlze, co stoupala od řeky, tenkrát tu ještě žádná přehrada nebyla, na třešni uprostřed jejich zahrady viset ovci. Ty kluci ji neoběsili, zabili ji už ve stáji, jinak by je to bečení prozradilo. Pověsili ji až mrtvou. I tak jim to muselo dát dost práce. Z Pavla pak celej tejden nikdo nedostal jediný slovo. Ležel v horečkách a mluvil jen z nich. Blouznil. Prej to vypadalo, jako by od řeky přicházel ďábel. A on taky přicházel, když se to vezme kolem a kolem. Jenom ne od řeky.“

Do zahrady dopadalo odpolední světlo, už jen zešikma. V jeho pruzích bylo nad rybízem vidět mračna titěrných mušek. Stovky se jich zachvívaly v nějaké tiché extázi, související zřejmě s rozmnožováním. Ale možná že jen s dostatkem potravy. Snad se jim říká muchničky. Nebo jepice?

„Pavel na to nikdy nedokázal zapomenout. Přišly ještě horší věci, ztratil rodiče a tak dále, ale nejhorším zážitkem zůstala ta pověšená ovce. Léta se mu vracela ve snech, i po válce. Přijel se sem pak jenom podívat, že by se do domu vrátil, nepadalo v úvahu. Sestra byla pryč, chtěl dům prodat. Byla úplná náhoda, že se zmínil před Jirkou. Nabídnul mu, jestli si tam nechceme zajet na víkend, dokud je ještě jeho. No vidíš a to nám zásadně změnilo život. Chalupu jsme nepotřebovali, tenkrát to ještě ani nebylo v módě. Navíc co s chalupou tak daleko od Prahy? A bez auta. Mně ani ten výlet dvakrát nelákal, měla jsem nějaký jiný plány, ale nechtěla jsem Jirkovi zkazit radost. Že bysme se sem někdy stěhovali, by mě nenapadlo ani v nejdivočejších snech. Pavel nám dal instrukce a klíče. Posledních patnáct kilometrů jsme museli pěšky, ale stejně jsme pak ještě vylezli na nejbližší kopec. Rozhledna byla zamčená, časem ji nechali zpustnout jako všechno a nakonec ji strhli úplně. Ale i tak byl odtamtud nádhernej výhled do údolí. Potom jsme sešli až dolů k řece, vykoupali jsme se a ve vsi si pak trochu nakoupili. Krám fungoval. Jiří si všimnul cedule, že hledají poštmistra, to tu ještě byla pošta, v patře nad obchodem. To nejspíš rozhodlo, aniž bych cokoli tušila. V nejlepší pohodě jsme se usalašili v Kyliánovic chalupě. Večer jsme si otevřeli víno, seděli jsme venku před domem, na stejným místě jako my dvě, dokonce u stejnýho stolu. Jenom tam, kde už je teď břeh, pokračovala zahrada strání, co se svažovala k vodě. Byla červnová noc, nějak kolem svatýho Jána. Pomaličku se stmívalo a Jirka mi tím svým klidným, vemlouvavým hlasem začal vykládat, co vymyslel.

Jiří byl právník, to víš, ne. Byl o osm let starší než já, zkušenější. Já byla ještě ucho, ale on už to měl v hlavě srovnaný. Vysvětloval mi, co se to toho posledního půl roku vlastně děje, a hlavně co se nejspíš bude dít dál. Já jsem samozřejmě věděla, že proběh Únor, to nebylo možný nevědět, a co to tak zhruba obnáší. Ale asi mi to ještě pořád nedocházelo v plný síle. Ono se taky všechno nezměnilo naráz, to si nepředstavuj, i při hodně velkejch karambolech to přece jen nějakej čas trvá. Každá doba má takovej svůj dojezd, změny jsou postupný, není to tak jasný, jak se to potom zpětně jeví. Dokonce ani když se tomu říká revoluce. Ještě ve chvíli, kdy už se to děje, nikdo pořádně neví, jak se to přesně vyvine. Často ani přímý aktéři. Varianty jsou zpočátku různý nebo si to aspoň lidi dlouho myslej. A člověk má sklon doufat v ty lepší. To je taky důvod, proč se kolikrát, dokud je ještě čas, rozhodne špatně.

Jirka si ale žádný iluze nedělal. Zhruba mi nastínil, co můžeme čekat a že to nebude nic dobrýho. Zeptal se mě, jestli bych nechtěla emigrovat. Řekla jsem, že ne. Zřejmě se mu ulevilo, ani on nechtěl, ale kvůli mně by to bejval udělal. V tom případě, pokračoval, má plán. Staneme se nezranitelnými. Koupíme od Pavla jeho dům a odstěhujeme se z Prahy. Jirka u soudu skončí, teď hned, nebude čekat, až ho začnou nutit ke vstupu do strany nebo rovnou vyhoděj. Vezme to místo na poště. Kdyby to nevyšlo, tak nějaký jiný, stejně bezvýznamný. Já můžu třeba učit na základní škole nebo něco podobnýho, to se ještě uvidí. Pořídíme si slepice, stromů je plná zahrada, budeme mít jabka, třešně, angrešt a rybíz, trochu zeleniny. Přivezeme si knížky, gramofon. Souhlasila bych? Jestli nebudeme pěstovat i růže, tak ne, pokoušela jsem se vtipkovat. Rozhodně ne. Pořád ještě jsem to nebrala úplně vážně. A pak jsme… Měli jsme pár měsíců po svatbě, milovali jsme se. Ještě jsem při tom ani nedokázala otevřít oči. Když jsem je otevřela, viděla jsem přes jeho rameno svatojánský mušky. Světlušky, byl jejich čas. Potom jsme načali druhou flašku. Souhlasila jsem se vším. Měla jsem pochybnosti a spoustu obav, ale ne strach. Věřila jsem mu. Po válce jsme spřádali jiný představy o tom, co budeme dělat. Čistě velkoměstský většinou. Ale věděla jsem, že má asi pravdu. Přes tu svou nezralost jsem to nějak vycítila. Nebo jsem pros-tě jenom byla zamilovaná, nevím. Myslím, že to nebylo jen tím. V podstatě se nemýlil, to se dostatečně jasně ukázalo.

Z toho večera, z tý noci tenkrát, si přes veškerou lásku a přes tu krásu všude okolo, stejně nejvíc pamatuju pocit bezmoci a hrůzy. Tu zimu za krkem a v kříži, když Jiří líčil, co přijde. Kam se to řítíme. Jak budou zatýkat, zavírat a mučit. Popravy napřed v tisku a pak i ve skutečnosti. A co se stane s lidma, ne se všema, ale s většinou. Co s nima udělá strach. Jak na to na všechno básníci budou psát oslavný básně, což už se dělo. To ostatní koneckonců taky. Protektorát jsme ještě měli v živý paměti, děsila jsem se, jestli to bude stejný. Řekl, že jen v něčem. Leccos bude jiný. Mrtvejch nejspíš nebude tolik, a hlavně tentokrát velká část národa souhlasí a věří. Alespoň prozatím. Bohužel taky elita, ta možná nejvíc. Vzdělaný pitomci v jednom bojovým šiku. Planoucí srdce. S řadou kolegů i přátel už se nemůže bavit skoro o ničem. Ne ze stra-chu, pro to naprostý vzájemný neporozumění. Tentokrát to i většina těch básníků myslí vážně. Včetně těch dobrejch. Nejen béčkový povylezlý krysy jako za okupace.

Myslím, že jsme načali i třetí flašku. Opili jsme se. Ne strašně, ale dost. Když se to tak vezme, ono to totiž bylo trochu podobný, jako bychom se rozhodli emigrovat. To jsme ale pochopili až pozdějš, když jsme pořádali pár večírků na rozloučenou pro kamarády, co postupně odcházeli do exilu. Taky jsme se loučili, i když jenom s něčím a i když jsme si to nechtěli úplně přiznat. Chtěli jsme bejt za každou cenu pozitivní, hráli jsme si na svobodnou volbu. Museli jsme. Samozřejmě že mě napadlo slovo vyhnanství, Jirku určitě taky, zvlášť na tomhle místě. Za posledních deset let se tu vyhánělo dvakrát. Vesnice pořád ještě byla napůl prázdná. Každopádně nikdo z nás to nevyslovil. Druhej den jsme se vrátili do Prahy. Bylo nám blbě, z pití nás bolela hlava. To jsme rozchodili. Zase jsme museli patnáct kilometrů pěšky, to tě kocovina přejde. Nevolnost zůstala dýl, ta s chlastem nesouvisela. Ale udělali jsme to. Během měsíce jsme udělali všechno, co jsme na zápraží Kyliánovic chalupy naplánovali. Jirka to místo bez problémů dostal, nebyl o něj zas takovej zájem. Vlastně vůbec žádnej zájem. Začátkem srpna už jsme bílili. Na to jsme si troufli sami. Časem i na leccos dalšího. Krásně to schlo.“

„A povedlo se to?“

„Ale jo, kocour sem nebo tam, byli jsme na sebe pyšný.“

„Já myslím tamto, stali jste se… Byli jste nezranitelný?“

„Skoro.“

„Proč jenom skoro? Zůstaly jim na vás ňáký páky?“

„To víš, že zůstaly. Na každýho ňáký měli, každej byl rukojmí. Ani učitelka prvního stupně základní školy nemůže beztrestně chodit každou neděli chodit do kostela. Ale když je to na vidrholci, kam nikdo nechce, tak dostane malej plat a nikdy nepovýší, ale jen tak snadno ji nevylejou. Těžko by hledali novou. Takže je sice špatně zapsaná a podle toho se s ní zachází, ale to je všechno. Zvlášť když má ještě pod palcem úspěšnej sbor cikánskejch dětí.“

„Tos měla?“

„Jo. Vidíš, taková sláva a tobě to doma ani neřekli. Ne, počkej, o tom teď nechci mluvit. Samozřejmě že mě kdykoli mohli rozmáznout jak mouchu, kdyby chtěli, jako každýho. Sice se to nestalo, ale to nic neznamená. Nelpěla jsem na tom, to se vycejtí. Taková iracionální věc, ale když je to pravda, dost to funguje. Taky s chlapama mimochodem.“

„Já vim, ale přijde mi to k ničemu. To, co fakt chci, na tom lpím, ať dělám, co dělám, a na čem nelpím, to je mi ukradený. Nebo ne?“

„Ne úplně.“

„Když já ale hlavně většinou nevím, co vlastně chci. Jako opravdu chci. To se mi zdá nejhorší. K tomu lpění se často ani nedostanu.“

„Jiří to teda z větší části odhad docela dobře. Byli jsme nezranitelný. Jenomže svým způsobem víc, než jsme chtěli. To jsme tenkrát v tom červnu vůbec nedomysleli, je to zvláštní, ale ani nás to nenapadlo. Já byla moc mladá a chlapi to maj asi celej život jinak. Totiž jak by se to všechno bylo změnilo, kdybysme měli děti. Veškerá nezranitelnost by rázem byla v troskách. Ale my jsme je neměli, vždyť víš. Nešlo to.“

Se sluncem zmizely mušky. Ještě dlouho nezapadlo, jen couvlo. Učinilo je neviditelnými. Do rybízu se položil stín. Otrhá ho někdo, až dozraje? Podívala se na tetu, ne hubenou, s těma velkejma kozama tak v týhle rodině nikdy nikdo vypadat nebude, jen bledou. Hodně prošedivělou, celkem ale vlastně docela šik. Otrhá, když se tak dere o to nádobí. Proč by ne. Pod šedýma očima, (kdo ještě má šedé oči?) temně modrofialové kruhy. Temně a dojemně, do prdele. Jako spánky některých nemluvňat.

„A ještě jednou, přinejmenším ještě jednou, jsme měli namále. S tou přehradou. Jak to dopadlo, vidíš. Relativně dobře. To ale do poslední chvíle nikdo nevěděl. Variant bylo víc, asi pět, nic se neprojednávalo veřejně, jen sem tam něco prosáklo. Dvě z nich počítaly s tím, že zmizí celá vesnice. Jako tolik jinejch. Nakonec zvítězila ta třetí nebo snad čtvrtá. Přišli jsme jenom o kus zahrady.“

„Jaký to bylo?“

„Blbá otázka.“

„Promiň. Jasně že hrozný. Spíš jsem myslela potom. Já už to tady jinak nepamatuju. A mně to vždycky připadalo nádherný. Skvělý. Nejkrásnější místo, co jsem znala. Jenže právě kvůli tomu. Chalupa na břehu jezera, z vlastní zahrady vlezeš rovnou do vody a za zadkem Šumava. Že to byla prasárna, to jsem nevěděla, a i kdybych to věděla, neřešila bych to. Jako dítěti se mi to prostě jen líbilo. Pořád se mi to líbí, a dřív mi to přišlo jako absolutní krása.“

„Mám ti to tu odkázat? No tak… nezlob se. Mně už teď taky, bohužel. Taky mi to tak přijde.“

„Proč bohužel?“

„Protože jsme si zvykli na něco, co jsme původně pokládali za špatný. Divnej pocit, rozpolcenej. Ale rok od roku míň, i když ten kus naší zahrady a celou tu vesnici, co bejvala pod námi, v tý vodě ještě pořád vidím. Nejvíc navečer. Víš, co jsme si koupili, co bylo to první, když jsme sem přišli?“

„Auto,“ řekla.

Tušila, že asi ne.

„To taky, ale až pozdějš, až v padesátým osmým. Ojetý. Dřív jsme na něj neměli. Naštěstí hned od podzimka, co jsme se nastěhovali, začal jezdit autobus. Ne moc často, ale přece jen. Soudruzi se snažili.“

„No tak ty růže?“

„To byl jen vtip. A bylo jich tu dost, jen zanedbanejch. Ovci, koupili jsme si ovci.“

„Dělali jste sejry?“

„Ani ne. O něco jsem se pokoušela, ale celkem marně. Nikdy jsem se to pořádně nenaučila. Nebo nám to prostě nechutnalo, třeba nebyly tak špatný.“

„Tak co teda?“

„Vlastně nic. Nechali jsme ji dožít, jen tak. Jmenovala se Pavla. Myslím, že neměla špatnej život, snažili jsme se. Aspoň tak, jak se intelektuálové snažívaj. Možná blbě, ale rozhodně cituplně.“

„Planoucí srdce…“

„Přesně tak. To jsme teda byli. Samozřejmě že i my, který jsme se považovali za pravej opak toho všeho. Jinak bysme tu nevydrželi dýl než tejden. Jen jsme pláli pro něco jinýho. Ale pořád si myslím, že daleko rozumnějšího a lidštějšího. Navíc planoucí srdce korigovaný drsnou realitou většinou přestává bejt nebezpečný. Taky jsme s některejma kamarádama časem zas našli společnou řeč. Aspoň do jistý míry.“

„A ten Pavel? Jezdil k vám?“

„Jezdil, občas jo. Dokud v třiašedesátým neemigroval. Jeden z těch večírků na rozloučenou. To už byla Pavla dávno po smrti. Další ovci jsme si nepořídili, duchy už jsme zahnali a jinej smysl to od začátku nemělo, což ti jistě došlo. Nesmysl, jak by ti to mohlo dojít, když i nám to došlo až po dvaceti letech. S Jirkou si pak leta psali a teď si s ním pořád ještě píšu já. Spolu jsme nebyli bůhvíjaký kamará-di, já byla původně spíš jen do počtu. Prostě jsem ho zdědila.“

Zeptala se tety, jestli nebude vadit, když si půjde zaplavat. Podivila se, proč by mělo, chodí přece každý ráno, každej večer a většinou ještě několikrát mezi tím. To byla pravda, nemohla se toho nabažit. Šestý den vodních orgií a ještě ji to neomrzelo. Kdyby to bylo na ní, nechala by klidně zatopit kus Prahy, jen aby něco takovýho měla v dosahu. Tu otázku ale myslela jinak. Jestli to nevadí, ačkoli je to poslední večer a když se teta tak rozpovídala.

Obešla loďku vytaženou na břeh. Kotvila na trávníku kolik let, zjevně už k nepotřebě. Snad by šla ještě dát do pořádku, jenže pro koho? Před rokem, když tu byli s Robertem, přemlouvala ho, aby to s ní zkusili. Možná že podlážka už byla prohnilá a vypadla by, jen co by loď zvedli. Ale třeba ne, mohli se projet. Nechtělo se mu a sama by ji neutáhla. Natož teta. Co zemřel Jiří, nesvezla se v ní. Spíš ještě o něco dýl, poslední rok už taky neměl sílu. Zlikvidovat ji ale nedovolila. Vloni se tety chtěla zeptat, jestli s Robertem nemají loďku aspoň obrátit dnem vzhůru, pak pochopila, že ne. Někdy v ní sedávala, kouřila a dívala se přes vodu. Vydržela tak třeba hodinu. Sama v lodi, která už plula jen časem. Vyfotila si ji. Tehdy si taky jednou ráno vyfotila dva ptáky, co se usadili na hrotech nehybných vesel. Na každém jeden. Připadalo jí to velmi magické. Když pak ale tu fotku viděla, vypadalo to spíš legračně. Nejspíš proto, že to byli vrabci.

Po nějakých padesáti metrech se přetočila na záda, aby tetě zamávala. Už tam nebyla. Slunce se ještě pořád drželo kousek za komínem, myriády mušek teď blouznily těsně nad hladinou. Dost času než padne tma a jezero se změní v cosi méně přátelského. Chvíli plavala znak, pyšná na to, že to umí, aniž by jí nateklo, kam nemá. Aniž by ztratila přehled a hlavně stabilitu. Jen malou chvíli, zas tak dobře to přece jenom neuměla. Obrátila se zpátky na břicho. Přestala vnímat cokoli kromě vody, s obžernou radostí, ponořenou hlavou a otevřenýma očima, v rytmu vlastního dechu hltala metr po metru. Ruce měly pod hladinou zlatohnědý odstín. Takovou barvu by chtěla mít pořád a všude. V rybničném pachu zachytila stopu ještě něčeho, čemu, když byla malá, říkala sluncová vůně. Nikdo moc nechápal, co tím myslí. Snad to ve skutečnosti byly jen zbytky potu, krému na opalování a rybiny, na tom nesejde. Ale existovalo to a bylo to tu zas. Cítila velikou volnost a taky dost síly. Snadno by doplavala až na druhý břeh, moc už nescházelo. Odhadem sto metrů. Zpomalila, aby se mohla kouknout, kolik zbývá. V těchhle místech se přehrada úžila, i tak to ale byla slušná vzdálenost. Půl kilometru určitě. Rozeznávala vodáky a trampy napro-ti u kiosku. Posedávali na dřevěných lavicích před ním a taky kolem ohně kousek stranou. Popocházeli sem a tam s lahváči v rukou. I láhev vína na jednom ze stolů už viděla docela jasně. Vítr k ní přinesl náznak melodie, tóny kytar se vynořovaly a zase ztrácely. Pak i útržky slov. Sbohem galánečko, já už musím jíti, zpíval nějakej kluk nebo chlap na té protější straně. Kyselé vínečko podalas mi k pití. Nejzřetelněji ale bylo slyšet jasný dívčí hlas, to asi ta blond hlava vedle kytaristy. Andělsky se vznášel nad vodama, přisoudila mu krásnou, něžnou tvář a lásku k tomu kytaristovi. Určitě vzájemnou, romantickou k zbláznění.

Na chvíli zatoužila po té pospolitosti a po lásce taky. Člověk ji nemusí mít, ani když s někým chodí. To bylo jasný. Otočila se a plavala zpátky, už zase pořádně, s hlavou pod hladinou. Pokud možno rychle, co nejrychleji, co nejdál od těch kytar, od toho všeho. Nebylo myslitelný, aby doplavala až k nim, vylezla na břeh a v plavkách si přisedla k ohni. I oblečená by s tím měla problém. Přesto si zpáteční cestu krátila představou, že se osuší, obleče a oběhne to kolem. Po silnici a přes můstek, za dvacet minut by tam mohla bejt. Čistě teoreticky samozřejmě. Nemůže poslední večer strávit s nikým jiným než s tetou. To prostě nejde. Vzala by si pruhovaný tričko, to bulharský, námořnický, džíny a modrej svetr z Budapešti. Už je trochu jetej, ale pořád nejhezčí. K opálený kůži se hodí. Voněla by létem jako voni všichni, byla by ze stejný smečky, nikdo by se na nic moc neptal. Možná by copatý blondýně přebrala kytaristu. To by se vidělo, až jak by vypadal zblízka. Pěkná blbost, ale proč si s ní nepohrát. Už to zase dělá, zase žije paralelní život, dokonce s lidma, který v životě neviděla a oni ji taky ne. Nechtělo se jí přestat. Dotáhnout ten příběh do konce bylo lepší, než vnímat, jak voda pod člověkem tmavne. Jak jezero s barvou mění i podstatu, jak začíná patřit stínům. Nad ránem by se rozloučili, neřekli by si adresu, ani svý jména by neznali. Představili by se jenom přezdívkou. Ovšem nesměla by bejt moc hloupá, směšná nebo tak něco. To by pak nefungovalo. Proč by takovej pěkněj chlap měl mít směšnou přezdívku, určitě je to jejich idol. A co by řekla ona? Nikdy v životě žádnou přezdívku neměla. Co třeba Cizí kněžna? Bože, ty seš blbá, pomyslela si, když vylejzala z vody.

Vyždímané plavky hodila přes venkovní šňůru, nesmí je tam zítra zapomenout. Jinak už měla sbaleno, ráno přihodí kartáček a vyrazí do Ostravy. Za ním. Musí mu to konečně říct. Mrzí ji, že ho odmítla. Spletla se, miluje ho. Už to ví určitě. Zbývá sedm dní volna, dva padnou na cestu a zbytek mu složí k nohám. Jestli o to bude ještě stát, což není jistý. Vyčet jí, že je nafoukaná. Vůbec ne, sám je takovej.

„Proč by to nešlo? Všecko jde. Když něco chcu, tak to chcu.“

To říkal někomu na tom mejdanu, bůhví o čem se bavili. Róze to přišlo legrační a trochu naivní. Ale dlouho jí ten nadhled nevydržel.

Robert se už tejden trápí někde u Plzně, takže tam bude ještě tři neděle. Jméno toho místa jí vypadlo. Prostě ho buzerujou poblíž západní hranice, chudáka. Vlastně moc nechápala, proč s ním ještě chodí. Měla by se s ním rozejít, tentokrát už definitivně. Udělá to, až se vrátí z toho cvičáku, do tý doby mu nechce zbytečně přitěžovat. Stejně ho dřív neuvidí a taky nemůže řešit tolik důležitejch věcí najednou. Protáhla se, nahá a spokojená. Vůbec by se nezlobila, kdyby teď Roberta našla uvnitř, pod tou těžkou duchnou. S chutí by se nechala trochu poplenit. Ale jen kdyby pak na lusknutí prstů zase rychle a tiše zmizel. Kdykoli se dotkla vlastních prsou, ať už záměrně nebo jen bezděky, jako před chvílí při převlíkání, padnul na ní smutek. Tak velkej, že se jí chtělo brečet. Bylo to divný. Ještě divnější bylo, že to nemělo nic společnýho se sexem. Spíš to snad nějak, nevěděla jak, souviselo s matkou.

S dekama a flaškou vína se znova usadily na zápraží. Róza taky jednu přivezla, teta ale vytáhla z kredence jinou, lepší. Dostala ji od někoho k narozeninám. Róza byla vzteky bez sebe, měla chuť něco roztřískat. To dost dobře nešlo, nebylo co a hlavně teta za nic nemohla. Jen jí ten telegram podala.

ZITRA PRIJED STOP NIKAM JINAM NEJEZDI STOP ODLETAME DNES BEZ PETI STOP NEMUZE S NAMI STOP MA PRIUSNICE STOP VYZVEDNI JI U BABICKY TA ODJIZDI POZITRI STOP POSTAREJ SE O NI STOP

„Co takhle aspoň děkujeme, do prdele, stop. Na to už jim, kurva, nezbyly prachy. Stop.“

„Moc mě to mrzí, ale já s tím holt nic nenadělám. Máš to blbý. Stop. Promiň, já vím, že to není k smíchu.“

„Do hajzlu! Co si myslej? Jak mi to mohli udělat?“

„To víš, s sebou jí vzít nemohli, když má ty příušnice. To je jasný. Do toho vedra… “

„Tak měli zůstat doma. Co já s tím? Nevědí, že už mám jen tejden? Jeden jedinej tejden.“

„Vědí, ale co s tím takhle na poslední chvíli? Dovole-nou si přeložit nemohli, to se ňák hlásí předem, a kdyby to zrušili, asi jim ani nevrátěj prachy. A u tý babičky, u tý jeho matky, ji nechat nemůžou, když taky někam jede.“

„Co mně je sakra do toho? Já taky někam jedu! Chtěla jsem jet, musím jet. Takhle to na mě hodit, to je nechutný. Nejedu tam, kašlu na to. Pojedu normálně do Ostravy a hotovo.“

„To nemůžeš.“

„Můžu. Řekneme, že ten telegram přišel pozdě a je to. Nezastihnul mě, už jsem byla pryč. Ať si políběj prdel.“

„To nejde. Nezlob se, Rózo, ale lhát nebudu. To po mně nechtěj. Fakt ne.“

„No jo, tak ne. Já se nezlobím, na tebe ne.“

Zlobila se. Viděla to na ní a bylo jí Rózy líto. Ale co mohla dělat. Pro jistotu ještě přitvrdila.

„A je ti do toho, ne že ne. Přinejmenším dokud tam bydlíš. Dokud tě živěj, tak jo. Ale i jinak samozřejmě.“

„Nesnáším je, já je tak nesnáším. To si neumíš představit. Matku, toho jejího nadutýho sráče a Petru taky. Vsadím se, že se rozstonala schválně, protože se jí s nima nechtělo.“

„Vždyť je jí teprve deset, je to malá holka.“

„No a co? Není malá, deset je dost. Udělala to schválně, Petruška, já ji znám. Je jako von. Co chce, to má. Vždycky to tak bylo.“

„Každej má, co chce, jenom o tom neví. Ty taky, i já… “

„To není pravda. Promiň, ale není.“

Dívala se, jak běží k vodě. Jak rozhazuje rukama. Viděla, že zakopla a málem upadla, viděla, že v těch dvaceti je sama ještě malá. Chvílema, určitým způsobem. Viděla, co by tolik potřebovala, byť už jen zpovzdálí a zlehka, jenom jako možnost, která tady je. Že to nemá a mít nikdy nebude, ani od ní ne. Kdoví jestli by pro ni byla ta pravá, ale na tom už nesešlo. Když se pak Róza vytrucovala, řekla jí, že za normálních okolností by si k sobě Péťu klidně vzala, zvládly by to. Péťa ji sice zná jen trochu, ale tejden by tu jistě vydržela. Tejden se dá vydržet cokoli. Jenomže to nejde, pozejtří musí zas do špitálu.

„Tos mi neříkala.“

„Není to nic důležitýho. Kontroly, pozorování a tak. Jen na pár dnů, ale tím pádem jsem ze hry.“

Takhle to vůbec nemyslela, nechtěla by to po tetě, ani kdyby mohla. Bylo jí trapně, že tak vyváděla. Omluvila se, vlastně o nic nejde. To ta posraná práce. Kdyby ji vzali na školu, bylo by to jiný. Tři měsíce prázdnin! Všechno se v ní tím návalem sebelítosti bolestivě sevřelo. Co kdyby změnila obor, neodpustila si teta. Nejmíň potřetí. Matematiku neumí, fyziku taky ne, s chemií je to stejný, ani na piano nehraje. V tomhle prostě nemají nic společnýho. Snažila se, aby to neznělo podrážděně.

„Co dneska s novinařinou? Co tady s novinařinou. Ale nejen tady. Jestli chceš, dám ti přečíst Pavlovy dopisy z Německa. Je to hnusný povolání. Buď budeš sloužit, nebo ubližovat. Nejspíš oboje. Jestli nemusíš, nedělej to. Jako úspěšná novinářka můžeš mít vliv. Může se to trochu podobat moci. Podstatu věci ale vyměníš za povrch a svoje nejlepší roky necháš přejít varem a za stálého míchání je naleješ rovnou do hajzlu. To je žurnalistika v kostce. Dělej něco exaktního, ať na tebe tolik nemůžou.“

Už jí s tou věčnou, dokonale propracovanou sebeobranou trochu srala. Tiše zopakovala, že to nejde, nic takovýho bohužel neumí. Tak aspoň biologii, to by přece zvládla. Nebo hnojárnu. Ani za nic, skončit v podobný díře. To radši spolkla. Jsou i dobrý novináři.

„Díváš se někdy na zprávy? Čteš noviny?“

Moc ne, co by se tam asi tak dočetla. Že byl Gustav Husák potřetí jednohlasně zvolen prezidentem Československé socialistické republiky?

„No tak vidíš.“

„Vždyť jsem to jen zkusila, radši bych dělala historii, ta mě zajímá nejvíc. Ale dopadlo to stejně.“

Vstala a odešla na záchod. Hlavně proto, aby dala najevo, že tuhle debatu považuje za ukončenou. Neměla nejmenší chuť poslouchat, že s historií je to podobný. Že skoro všechno je věcí interpretace, že si dějiny bereme jako rukojmí a tím víc se pak, aniž si to chceme připustit, stáváme rukojmími dějin. Že ble, ble, ble… Slyšela to od ní stokrát. Byla jí vděčná, že se o těch věcech vůbec můžou bavit, s matkou by to nešlo, ale stejně už toho měla dost. Zvlášť dneska, v tý situaci, do který ji dostali. Kdyby zejtra jela do Ostravy, volná a s jedinou starostí, jestli ji ještě bude chtít, sice by se asi sotva dala přesvědčit, aby se stala zootechničkou nebo něco podobnýho, ale vydržela by víc. Třeba i další přednášku o tom, že nemá dělat nic z toho, co by ji bavilo. O to se stejně postarají jiný, nikam se nedostane a je to vyřízený. Kolikrát se tak ještě může někam hlásit. Proč by si o tom s tetou nepopovídala, myslí to dobře. Ale takhle ne. Bála se, že jestli ještě jednou uslyší, co by řekl nebo udělal Jiří, ten geniální poštmistr bez poskvrnky, mohlo by z ní vypadnout něco hodně ošklivýho.

Byly to zbytečný obavy. Teta seděla zabalená v kostkovaný dece, tiše a nehnutě, jako by ani nevnímala, že už se vrátila. Vypadala jako divák, maximálně soustředěný, plně zaujatý napínavým dějem. Vloni ji s Robertem jednou vzali do letního kina, bylo jen pár kilometrů odsud. Taky s sebou tehdy měli deky. Nic moc, poznamenala stručně, když to skončilo. Měla pravdu. Roberta se to ale dotklo, jako by tu blbost režíroval. Byl by bejval radši, kdyby byli sami, jako vždycky všude. Kvůli Róze souhlasil, jen se tvářil nakysle. Když potom slyšel, že nic moc, roztáhnul ruce malinko do stran. Byl to takovej nepatrnej, staženě nasranej pohyb, jen od loktů dolů. Vyčítavě se na Rózu podíval. Přitom se mu to taky nijak zvlášť nelíbilo. Teď jí připomněla samu sebe z toho minulýho léta. Ale dva rozdíly tu byly. Už neměla ten tlustej prošedivělej ohon, co Rózu tak fascinoval, jen kraťoučký vlasy, sotva přes uši. A za druhý, vodu sledovala s daleko větším zaujetím než film.

„Vidíš,“ pootočila Marie hlavu, „už zase jedou.“

Kdesi u protějšího břehu se zničehonic nad hladinou objevilo něco jako obláček nažloutlé páry. Jako by voda vydechla. Ne ale v jednom místě, celý široký pás naráz. Potom se přízračná, nehmotná vlna rozjela přes jezero, rozpínajíc se, řídnouc a dosahujíc protilehlé strany už jenom jako náznak či obrys zmizelé skutečnosti, jako bezpodstatné tušení. Až na to, že zároveň se zánikem jedné, rodila se u druhého břehu další a celá věc se v pomalém, pravidelném rytmu opakovala tak dlouho, dokud nenastala úplná tma. Jistě i potom, jen už to nebylo vidět. Nedokázaly určit okamžik, kdy to začíná ani kdy to končí. Róza měla zvláštní pocit, že ačkoli se jistě jedná o něco zcela prozaického a jednoduše vysvětlitelného, je lepší nad tím příliš nehloubat. Ať se v sobě snažila toho humanitního poloblba, ochotného se z nedostatku vzdělání, smysluplné činnosti a z přemíry obrazotvornosti nadchnout pro cokoli „odjinud“, potlačit sebevíc, nedokázala se na večerní jezero dívat bez mrazení v zádech. Nešlo tolik o to, čím ty vlny duchů ve skutečnosti jsou a co je způsobuje, ale o to, co a odkud vynášely na povrch. Připadalo jí, že nic dobrýho to není.

„Můžeš mi říkat madam Blavatská,“ řekla tetě.

Zvuk vlastního hlasu ji překvapil. Uvědomila si, jak dlouho nepromluvily.

„Nebojíš se tu někdy, sama… “ zeptala se a hned toho litovala.

Ale už bylo pozdě.

„Ne, čeho? Ty by ses ještě mohla bát, že tě tu někdo odněkud bude během dne pozorovat při koupání a za večera roztouženě dorazí. A že když to bude debil, nebude se tě třeba chtít zeptat, jestli ho shledáváš atraktivním. Ale já? Na bohatce taky nevypadáme, ani já, ani dům.“

Řekla, že lidí se moc nebojí.

„Čeho teda?“

Nevěděla. A nechtěla o tom mluvit. Zejtra odjíždí, na rozdíl od tety. Ta se ale zasmála. Přece si Róza nemyslí, že by tu těch posledních devět let zůstávala, kdyby měla strach. Ani stínů se nebojí, jestli myslela tohle. Róze připadlo, že chtěla použít jinej výraz a že si to v poslední chvíli rozmyslela. Ty jsou přece všude, jen tady, v tom zapadákově si jich člověk víc všimne. Nic ho neruší. Ale proč by se jich měla bát, nikomu neublížila. Když nepočítá Jiřího. Byly roky, kdy se po sobě sápali jako divá zvěř. Zaživa si rvali maso z těla. Nebo spíš z duše. Blbý přirovnání, k duši se zrovna maso nehodí, jak by ale jinak dokázala krvácet? To je každopádně něco úplně jinýho. Z těch vod ani z těch lesů se nejspíš nemá čeho bát. Ve světnici nad komodou visí pár fotografií, jistě si jich všimla. Tam to všechno je. Ty dvě nejbližší zatopený vesnice, tahle ves ve 20. letech i ta za kopcem, co z ní zbyly jen trosky kostela a základy několika chalup. Jsou tam Kyliánovi, ještě jako kompletní a šťastná rodina, samozřejmě Jiří, na jedný z posledních fotek pár měsíců předtím, než zemřel, taky oni dva spolu, mladý, i s ovcí Pavlou, pár měsíců potom, co sem přišli. Každou neděli a občas i jindy jen tak, prostě když ji napadne, zapálí ve svícnu na komodě svíčku. Není to bůhvíco, ale myslí, že to stačí. Když na sebe budeš chtít brát hříchy celýho světa, pravděpodobně naděláš další. Možná horší. Ačkoli říkat tomu hříchy, je vlastně velkej eufemismus. Nebyla si jistá, jestli to řekla dostatečně srozumitelně. Aby se to dozvěděla, zeptala se Rózy, jestli má sirky. Podala jí je beze slova, ale pak to přece jen zafungovalo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rakvičky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.