Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Edice Právo pro každého

JUDr. Petr Novotný, Ph.D, Mgr. Kristina Kedroňová, JUDr. Ilona Štrosová, LL.M.,
Mgr. Monika Štýsová, JUDr. Monika Novotná

Nový občanský zákoník

Vlastnictví a věcná práva
2., aktualizované vydání

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6 692. publikaci

Realizace obálky Michal Němec
Sazba a zlom Jan Šístek
Formát ePub Jan Šístek
Odpovědná redaktorka Ing. Michaela Průšová
Počet stran 168
Druhé vydání, Praha 2014, 2017

Vytiskla tiskárna Tisk Centrum, s.r.o., Moravany

© Grada Publishing, a.s., 2017

ISBN 978-80-271-9947-1 (ePub)
ISBN 978-80-271-9946-4 (pdf)
ISBN 978-80-271-0610-3 (print)

Úvod

V této publikaci se budeme věnovat oblasti vlastnictví a věcných práv, kde přinesl nový občanský zákoník také spoustu změn. V úvodní části se vrátíme trochu k terminologii a vysvětlíme si pojem věci a rozdělení věcí. Je zapotřebí si totiž uvědomit, že nový občanský zákoník mezi věci řadí i nehmotné statky, např. práva nebo obchodní tajemství. Za věci jsou považovány ovladatelné přírodní síly i cenné papíry.

Základní novinkou nového občanského zákoníku je zavedení zásady superficies solo cedit do občanského práva – od 1. ledna 2014 se tak stavby stávají součástí pozemku, na kterém jsou postaveny. Vzhledem k tomu, že mnohdy bude praktické oddělení vlastnického práva k pozemku a k budově na něm stojící, upravuje nový občanský zákoník zvláštní právo stavby.

Věci souvisí s věcnými právy – z logiky věci vyplývá, že věcná práva jsou práva fyzických nebo právnických osob, vztahující se k věcem. Základním lidským právem, kterému přiznává ochranu nejen občanský zákoník, ale už Listina základních práv a svobod, je vlastnické právo. Toto právo je také základním věcným právem, kterým se budeme zabývat. Vysvětlíme si obsah vlastnického práva, čím může být vlastník při výkonu svého vlastnického práva omezen – zde je zapotřebí upozornit především na sousedská práva, jejichž úpravě občanský zákoník věnuje pozornost. Vysvětlíme si způsoby nabytí vlastnického práva i to, jak se postavit k věci, kterou někdo ztratil nebo zahodil.

Vedle vlastnického práva je nutné objasnit také držbu – zatímco dosavadní občanský zákoník pracoval s držbou věci, nový občanský zákoník vychází z držby práva.

Další skupinu věcných práv tvoří věcná práva k věci cizí, např. věcná břemena (tedy služebnosti a reálná břemena) nebo zástavní právo. I těmto věcným právům se v naší publikaci věnujeme.

Nový občanský zákoník upravuje vlastnické právo a ostatní věcná práva podrobněji než předcházející občanský zákoník z r. 1964. Je to pochopitelné – zatímco předcházející předpis vycházel z názoru, že hlavním vlastníkem má být stát, nový občanský zákoník upravuje vlastnické právo ve shodě s jeho významem základního lidského práva. Právě proto je důležité seznámit se s novou právní úpravou a vědět, jak právně jednat takovým způsobem, abych chránil své vlastnické právo a současně nerušil výkon práv ostatních osob.

Petr Novotný

Předmluva k 2., aktualizovanému vydání

Vlastnické právo, právo vlastnit věc a rozhodovat o jejím osudu, je ústavně chráněným lidským právem. Nikdo nesmí být zbaven svého vlastnického práva proti své vůli jinak než na základě zákona a způsobem stanoveným zákonem. Vlastnické právo však současně i zavazuje. S vlastnictvím je spojena i odpovědnost vlastníka. Své vlastnické právo tak musí každý vykonávat s ohledem na ostatní vlastníky a vůbec účastníky právních vztahů – typické je to například v sousedských vztazích.

Odpovědi na základní právní otázky spojené s vlastnictvím a držbou tak, jak je upravuje občanský zákoník, který po třech letech jeho účinnosti již nemůžeme označovat jako „nový“, se snaží přinést tato publikace. V aktualizovaném vydání jsme reagovali na vývoj právní teorie a nejnovější soudní rozhodnutí i novelu týkající se (znovu)zavedení předkupního práva spoluvlastníků nemovité věci a úpravy svěřenských fondů. Proto věříme, že i nadále bude užitečným pomocníkem všem, kdo se potřebují orientovat v právní úpravě vlastnického práva.

Praha, srpen 2017

Petr Novotný

Kapitola 1Pojem věci, členění věcí, věcná práva

Pozemek, automobil, voda a vítr, pohledávka, akcie, obchodní závod nebo třeba ustřižené vlasy mají jedno společné – podle nového občanského zákoníku jsou to věci. Proto se blíže podíváme na to, co všechno vlastně věci v právním smyslu jsou, jak je zákon člení a jaká věcný práva může každý k věci nabýt.

i.Věci a jejich rozdělení

Věcná práva neboli absolutní majetková práva, kterými se budeme v této publikaci zabývat, jsou práva vztahující se k věcem. Proto má pro vymezení věcných práv zásadní význam samotná definice věcí. V oblasti pojmového vymezení a členění věcí přináší občanský zákoník poměrně zásadní změny oproti předchozí právní úpravě. Věcí v právním smyslu je vše, co slouží potřebě lidí (a je odlišné od osoby). Věci se dělí podle různých kritérií – na hmotné a nehmotné, movité a nemovité. Význam mají také pojmy zastupitelná věc, zuživatelná věc nebo hromadná věc. Do právní úpravy věcí je zahrnuta také právní úprava obchodního závodu, pobočky a cenného papíru. Revoluční změna se týká vymezení nemovitých věcí. Součástmi pozemku totiž už nejsou jen trvalé porosty, ale také stavby, pokud stavba stojí na pozemku jejího vlastnictví.

Diskontinuita nového civilního práva se neprojevuje jen v uplatnění zásady superficies solo cedit, kterou předchozí občanský zákoník neuznával, ale též ve zcela novém vymezení věci v právním smyslu. Široce formulovanou kategorií tzv. nehmotných věcí se totiž jako věc v právním vztahu chová daleko více předmětů – pro to, aby se předmět (objekt) stal věcí, totiž postačuje, že nejde o člověka ani právnickou osobu a že tento předmět slouží potřebě lidí. Zásadní novinkou tak je, že se do kategorie věcí dostaly takové objekty, jako je pohledávka, podíl na obchodní korporaci nebo třeba obchodní tajemství.

Uvedli jsme, že za věc v právním smyslu je považováno vše, co slouží potřebě lidí a je odlišné od osoby. Pokud je věc určená k obecnému užívání, jde o veřejný statek. Takovým veřejným statkem může být třeba veřejná komunikace, park apod.

Každá věc má svoji hodnotu. Pokud hodnotu věci vyjádříme v penězích, jde o cenu. Zásadně platí, že u každé věci je možné určit její obvyklou cenu. To je taková cena, za kterou by bylo možné pořídit totožnou nebo podobnou věc v daném místě a čase. To ale neznamená, že by si např. ve smluvních vztazích nemohly strany domluvit jinou cenu věci, než je právě cena obvyklá. Dokonce i v případě náhrady škody může být cena věci, určující rozsah poskytované náhrady škody, stanovena jako mimořádná cena – tedy taková cena, při které se zohlední zvláštní poměry nebo zvláštní obliba. Při určení mimořádné ceny se tedy zohlední náhodné vlastnosti věci, které mají význam zpravidla jen pro jejího vlastníka. Předmět objektivně nepatrné ceny totiž může mít díky vzpomínkám a emočním vazbám určitého člověka k tomuto předmětu právě pro něj daleko vyšší „cenu“, než je cena obvyklá. Hrníček po babičce má mimořádnou cenu jen a pouze pro jejího vnuka, pro jiné to může být bezcenný kousek porcelánu. Pokud by však někdo takový předmět zničil ze svévole nebo škodolibosti, musí poškozenému nahradit nejen cenu obvyklou, ale právě také cenu zvláštní obliby, tedy mimořádnou.

Některé věci mohou poskytovat plody a užitky. Plodem je to, co věc poskytuje pravidelně ze své přirozené povahy, tedy typicky úroda zemědělských plodin. Plod věc poskytuje, ať se o to člověk přičiní, či nikoli. Užitky jsou to, co věc pravidelně poskytuje ze své právní povahy – užitkem plynoucím z nemovitosti může být nájemné, užitkem plynoucím z peněz jsou úroky.

Vedle definice věci občanský zákoník vymezuje také to, co se za věc nepovažuje. V první řadě tak věcí není lidské tělo ani jeho části, třebaže byly od těla odděleny. Výjimku představuje taková část lidského těla, kterou lze oddělit bezbolestně bez znecitlivění a která se přirozenou cestou obnovuje – např. vlasy – na ty se hledí jako na věc movitou a mohu být jinému přenechány i za odměnu.

Věcí není rovněž živé zvíře. Občanský zákoník vychází totiž z toho, že živé zvíře je smysly nadaný tvor a jako takový má zvláštní význam a hodnotu. Živé zvíře tedy přestalo být věcí v právním smyslu a je zcela specifickým předmětem právních vztahů. Pouze v tom rozsahu, v jakém to neodporuje jeho povaze, se na živé zvíře budou aplikovat pravidla upravující věci. Zákonodárce vycházel z úvahy, že by bylo v rozporu s povahou zvířete jako živého tvora použít jako zástavu psa lpícího na svém pánovi s tím, že pes bude předán zástavnímu věřiteli jako osobě zvířetí cizí a vystaven stresu. Tak např. bude možné uzavřít o prodeji štěněte kupní smlouvu podobně, jako by to věc byla.

Další důležité pojmy, které definuje občanský zákoník, jsou majetek a jmění. Majetek osoby tvoří souhrn všeho, co této osobě patří. Jmění osoby představuje souhrn jejího majetku a jejích dluhů.

Rozdělení věcí

Věci hmotné a nehmotné, ovladatelné přírodní síly

Věci v právním smyslu můžeme dělit podle různých kritérií. Tím prvním kritériem je dělení věcí na hmotné a nehmotné. Hmotná věc má povahu samostatného předmětu, je to tedy něco, co můžeme zjistit svými smysly, „ohmatat si“. Hmotnou věcí jsou suroviny i výrobky z nich, plody oddělené od rostliny apod. Hmotné věci jsou tedy to, co by za věc běžně každý člověk považoval. Zákon za hmotné věci prohlašuje také ovladatelné přírodní síly, pokud se s nimi obchoduje. Takovou ovladatelnou přírodní silou, která je předmětem obchodování, je např. elektrická energie nebo teplo. Věci bez hmotné podstaty a práva, jejichž povaha to připouští, zákon považuje za nehmotné věci. Nehmotnou věcí by tak bylo např. autorské právo.

Věci nemovité a movité

Velmi významné je rozdělení na věci nemovité a movité. Zásada superficies solo cedit (povrch ustupuje půdě) se samozřejmě odráží ve vymezení nemovitých věcí a jejích součástí. Nemovitou věcí jsou v první řadě pozemky. Postavení nemovitých věcí občanský zákoník dále přiznává podzemním stavbám se samostatným účelovým určením (např. podzemní garáže, pokud by stavbu tvořily právě pouze tyto podzemní garáže), věcná práva k nim a práva, která za nemovité věci prohlásí zákon. Všechny ostatní věci jsou věci movité.

Z uvedeného vymezení je zřejmé, že nadzemní stavby nejsou samostatnou nemovitou věcí ani v případě, kdy jsou ve vlastnictví jiné osoby, než je vlastník pozemku. Od 1. 1. 2014 má vlastník stavby na cizím pozemku toliko právo stavby. Toto právo stavby je věc nemovitá a stavba, vyhovující právu stavby, je jeho součástí. Vzhledem k tomu, že za nemovitosti jsou výslovně prohlášena také věcná práva k nemovitým věcem, budou za nemovité věci považovány např. služebnosti. Za nemovité věci jsou zákonem prohlášeny také jednotky (byty nebo nebytové prostory), vymezené v budově. Vlastník bytu je tak s bytem oprávněn disponovat shodně jako s věcí nemovitou, s omezeními vyplývajícími ze specifické povahy jednotky jako samostatné věci v právním smyslu (např. se k jednotce váže spoluvlastnické právo ke společným částem nemovité věci, v níž je jednotka vymezena).

Věci zastupitelné

Dosavadní občanskoprávní předpisy a judikatura konstruovaly věci určené druhově v protikladu s věmi vymezenými individuálně – např. stádo ovcí a jedna konkrétní ovce. Terminologie nového občanského zákoníku tyto věci označuje jako věci zastupitelné a definuje je jako movité věci, které mohou být nahrazeny jinou věcí téhož druhu. Typickým příkladem zastupitelné věci bude uhlí, brambory, ale také třeba peníze. Ostatní věci zákon prohlašuje za nezastupitelné. V případě pochybností se musí věc posoudit podle zvyklostí – uvedli jsme např., že za zastupitelnou věc budou považovány peníze. Pokud někomu půjčí finanční částku v hotovosti – peníze – bude požadovat vrácení stejné částky, ale zpravidla mu bude jedno, že nejde o tytéž bankovky či mince, které při poskytnutí půjčky svému dlužníkovi předal. V tomto případě tak mohly být půjčené peníze nahrazeny jinými (stejného druhu a ve stejné hodnotě). Můžeme si však představit případ, kdy i peníze budou věcí nezastupitelnou, např. sběratelské bankovky nebo mince. Mezi zastupitelné věci se řadí i zastoupitelné cenné papíry (např. akcie), které mohou být nahrazeny hromadnou listinou.

Zuživatelná věc

Movitá věc může být věcí zuživatelnou. Tou je taková movitá věc, jejíž běžné použití spočívá v jejím spotřebování, zpracování nebo zcizení. Zuživatelnou věcí budou proto např. suroviny, voda, energie, potraviny. Za zuživatelné věci jsou však prohlášeny také věci, které jsou v nějakém skladu nebo jiném souboru, jsou určeny k tomu, aby byly prodávány jednotlivě, a takové určení je také v souladu s jejich běžným užitím. Skladové zásoby zboží určeného k maloobchodnímu prodeji tak budou tvořit zuživatelné věci. Ostatní věci, tedy ty věci, které nejsou zuživatelné, jsou nezuživatelné.

Hromadná věc

Další zákonná definice vymezuje hromadnou věc. Hromadnou věc tvoří soubor jednotlivých věcí náležejících téže osobě, který je považován za jeden předmět – tvoří tedy jeden celek, který má jedno společné označení. Vedle společného označení se vyžaduje, aby mezi jednotlivými prvky hromadné věci existovalo nějaké společné pojítko. Takovou hromadnou věcí by byl např. pytel brambor, ale také sbírka známek nebo knihovna. Nejvyšší soud např. konstatoval, že soubor jednotlivých díllů nábytku v počtu, provedení a uspořádání tvořícím účelový, stylový nebo architektonicky jednotný celek, určený k vybavení zcela konkrétní místnosti nebo sloužící ke zvláštnímu účelu, je věcí hromadnou, nelze-li jeho jednotlivé díly odstranit, aniž by došlo k narušení jednoty celku. Skutečnost, že soubor nějakých předmětů tvoří společně hromadnou věc, nebrání jeho vlastníkovi, aby disponoval samostatně i s jednotlivými částmi tvořícími hromadnou věc – vlastník tak může ze své sbírky známek vybrat jednu a tu někomu darovat. Nevyžaduje se tedy, aby vlastník disponoval vždy s hromadnou věcí jako celkem – důležité je, že to ze své vůle udělat může. Právní význam hromadné věci ale spočívá v tom, že s ní vlastník může disponovat jedním jednáním, aniž by bylo nezbytné jednotlivé předměty specifikovat – může tak např. prodat jídelní servis pro 12 osob, aniž by bylo nezbytné vymezovat jeden každý talíř, který je jeho součástí.

Obchodní závod, rodinný závod

Novou terminologii přináší občanský zákoník také při vymezení obchodního závodu. Definice pojmu obchodní závod v podstatě odpovídá současné definici podniku. Předchozí termín „podnik“ zákon opustil kvůli rozpornému využití tohoto pojmu v evropské úpravě – ta totiž jako „podnik“ označuje podnikající osobu, tedy podnikatele. Obchodní závod (v dalších pasážích používá občanský zákoník také zkratku „závod“) vymezuje jako organizovaný soubor jmění, který podnikatel vytvořil a který z jeho vůle slouží provozování jeho činnosti. Obchodní závod tak má každý podnikatel, bez ohledu na to, zda jde o fyzickou osobu nebo o právnickou osobu. Občanský zákoník stanoví vyvratitelnou domněnku (tzn. je připuštěn důkaz opaku), že závod tvoří vše, co zpravidla slouží jeho provozu.

Novinkou, kterou občanský zákoník přináší, je tzv. rodinný závod. Je to závod, ve kterém pracují společně členové rodiny – manželé, jejich příbuzní do třetího stupně (teta, synovec) nebo osoby sešvagřené až do druhého stupně (otec švagra). Podmínkou je, aby závod byl ve vlastnictví některé z těchto osob, zpravidla tedy půjde o závod fyzické osoby samostatně výdělečně činné (podnikatele). Podle zákonného příkazu se pak členové rodiny, kteří trvale pracují pro rodinu nebo pro rodinný závod, podílejí na zisku ze závodu i na přírůstcích závodu v míře, která odpovídá druhu a rozsahu jejich práce. Tohoto práva se mohou členové rodiny vzdát jen prohlášením ve formě notářského zápisu (veřejné listiny). Stejně tak i veškerá rozhodnutí týkající se rodinného závodu přesahující běžné hospodaření a rozhodnutí o použití zisku z rodinného závodu podléhá souhlasu většiny hlasů členů rodiny zúčastněných na provozu rodinného závodu. Tak tedy zbývající členové rodiny mohou při rozhodnutích týkajících se rodinného závodu přehlasovat toho člena rodiny, který je jediným vlastníkem závodu. Účastenství na rodinném závodu může vzniknout jen členovi rodiny. Pokud už rodinný závod existuje, je možné přijmout nového člena rodiny jen se souhlasem všech ostatních členů, kteří se už provozu rodinného závodu účastní. Rodinný závod je upraven v části druhé občanského zákoníku, věnované rodinnému právu. Obchodní závod je jednou z věcí hromadných – již samo jmění, které je určujícím prvkem obchodního závodu, je věcí hromadnou. Důsledkem toho je umožnění dispozic s obchodním závodem jako celkem, bez nutnosti vymezovat jeho jednotlivé součásti. Nejvyšší soud dokonce dospěl k závěru, že při prodeji závodu, jehož součástí jsou listinné cenné papíry, není k převodu těchto cenných papírů na kupujícího potřebný indosament ani splnění dalších podmínek, které jsou nezbytné při samostatném převodu cenných papírů.

Pobočka a odštěpný závod

Obchodní závod může být složen z více poboček – podle dosavadní terminologie jde o část podniku, resp. organizační složku. Část závodu je považována za pobočku, pokud splňuje podmínku hospodářské a funkční samostatnosti a pokud o ní podnikatel rozhodl, že se stane pobočkou. Pobočku bude možné zapsat také do obchodního rejstříku. Taková pobočka se nazývá odštěpný závod. Vedoucí odštěpného závodu má podobné postavení jako dnešní vedoucí organizační složky zapsané do obchodního rejstříku – je oprávněn k zastupování podnikatele ve všech záležitostech týkajících se odštěpného závodu. Oprávnění k zastupování podnikatele vzniká vedoucímu odštěpného závodu ode dne, ke kterému byl jako vedoucí zapsán do obchodního rejstříku.

Obchodní tajemství

V rámci právní úpravy závodu a pobočky upravuje občanský zákoník také institut obchodního tajemství. Úprava obchodního tajemství je zařazena do části pojednávající o věcech, protože obchodní tajemství je chápáno jako nehmotná věc. Za obchodní tajemství není považovaná každá informace, týkající se závodu. Musí se jednat o informaci konkurenčně významnou, určitelnou (tedy konkrétní), ocenitelnou (informace musí mít alespoň potenciální majetkovou hodnotu). Taková informace je obchodním tajemstvím za podmínky, že není v příslušných obchodních kruzích běžně dostupná a dále za podmínky, že její vlastník (podnikatel) odpovídajícím způsobem zajišťuje její utajení. Povinně zveřejňované údaje nebo z jiného důvodu veřejně známé skutečnosti tak nemohou tvořit předmět obchodního tajemství. Soudní dvůr EU dospěl k závěru, že informace lze za obchodní tajemství podle unijního práva považovat pouze, jedná-li se o informace týkající se obchodní činnosti podniku, jejichž zveřejnění by mohlo způsobit podniku vážnou újmu. Musí se rovněž jednat o informace, které jsou pro podnik důvěrné. V konkrétním případě pak SD EU konstatoval, že informace o zpoždění a odřeknutí spojů nejsou obchodním tajemstvím.

Součást věci

Už v rámci objasnění nového pojetí nemovitých věcí jsme se setkali s termínem součást věci. Součástí věci je vše, co k ní podle povahy náleží a co nemůže být od věci odděleno, aniž se tím věc znehodnotí.

Proč je vymezení součásti věci tak důležité? Věc totiž nelze zcizit jinak, než s veškerými jejími součástmi. Prodá-li někdo věc, automaticky prodává všechny součásti věci. Jakmile je cizí věc zabudována do jiné věci (tzv. věci hlavní) a stane se její součástí, stává se vlastník věci hlavní také vlastníkem zabudované součásti, tak např. typickou součástí automobilu jsou kola. Pokud někdo koupí automobil, automaticky předpokládá, že jej kupuje také s koly a vlastník by nemohl namítat, že kola k autu nepatří a že by je musel prodat samostatně. U některých věcí, zejména nemovitých, však určení součásti nemusí být tak jednoduché.

Řekli jsme si, že nemovitou věcí je pozemek. Součástí pozemku je ze zákona prostor nad povrchem i pod povrchem, stavby zřízené na pozemku a jiná zařízení (zákon je označuje společným termínem „stavba“), s výjimkou staveb dočasných, včetně toho, co je zapuštěno v pozemku nebo upevněno ve zdech. Pokud by se podzemní stavba nestala samostatnou nemovitou věcí (nejedná se tedy o podzemní stavbu se samostatným účelovým určením – viz výše), je součástí pozemku, i když zasahuje pod jiný pozemek. Takovou podzemní stavbou, která by byla součástí pozemku, může být např. vodovodní přípojka. Pokud jde o přípojku k budově, která je součástí pozemku, je součástí pozemku také tato vodovodní přípojka, a to i v té části, ve které vede pod nějakým jiným (i cizím) pozemkem. Vodovodní přípojka může jít z vodovodního řadu pod pozemkem ve vlastnictví obce (např. komunikace), dále pod pozemkem, který je zahradou a konečně pod pozemkem, který je zastavěnou plochou s budovou. V takovém případě bude vodovodní přípojka součástí posledně zmíněného, tedy zastavěného pozemku.

Pro vymezení stavby jako součásti pozemku má význam i to, kdy byla stavba zřízena. Stavba, která byla na pozemku zřízena před 1. lednem 2014 a byla k tomuto datu ve vlastnictví osoby odlišné od vlastníka pozemku, se totiž nestala součástí pozemku a je i nadále samostatnou nemovitou věcí (s tím, že vlastník pozemku a vlastník stavby vůči sobě navzájem mají zákonné předkupní právo). Přitom je důležité i vymezení stavby podle předchozí právní úpravy. Připomínáme právní názor Ústavního soudu, podle něhož je stavba nemovitostí pouze tehdy, je-li spojena se zemí pevným základem. Jde-li o stavbu spojenou se zemí pevným základem, či nikoliv, je třeba vždy posoudit podle okolností konkrétního případu. Přitom „spojení se zemí pevným základem“ Ústavní soud charakterizuje tak, že věc nesmí být oddělitelná od země, aniž by došlo k porušení věci. Pevné spojení se zemí musí být zároveň takové, aby bylo schopno odolat zejména účinkům přírodních vlivů dané lokality na věc a účinkům vlastního působení věci. Z hlediska stavebního je pevný základ základovou prostorovou konstrukcí geometricky a fyzikálně jednoznačně vymezenou a definovanou, a to pro konkrétní stavební objekt, je v konkrétní lokalitě a v konkrétních vnitřních a vnějších podmínkách. Je zřejmé, že posouzení existence pevného základu konkrétní stavby je otázkou odbornou, k níž soud zpravidla nemá dostatek odborných znalostí, a proto je třeba v rámci dokazování provést důkaz znaleckým posudkem či odborným vyjádřením.

Součástí pozemku je veškeré rostlinstvo na něm vzešlé, tedy dočasné i trvalé porosty.

Součástí nemovité věci může být také nějaké technické nebo technologické zařízení. Do současné doby představovalo určení toho, zda nějaká technologická linka je, či není součástí nemovitosti (do 31. 12. 2013 stavby, ve které byla instalována), složitý právní problém, na jehož řešení neexistoval jednoznačný návod. Problém vznikal zejména tam, kdy se mělo vlastnictví nemovitosti rozcházet s vlastnictvím technologické linky. Zákonné vymezení součásti věci totiž do současné doby nedávalo stranám žádný prostor, aby si nějak rozdělené vlastnictví nemovitosti a jiné věci, u které hrozilo, že se stane její součástí, smluvně ošetřily. Nejvyšší soud tak např. dospěl k závěru, že zabudovaná výrobní zařízení pěstitelské pálenice ve smyslu vyhlášky Ministerstva zemědělství o technických požadavcích na výrobu, skladování a zpracování lihu, jsou součástí pálenice, a nikoliv samostatnými věcmi. Nový občanský zákoník přináší v této věci změnu a umožňuje, aby si strany sjednaly, že nějaký stroj či jiné upevněné zařízení (dále jen „stroj“) není součástí nemovitosti, zapsané v katastru nemovitostí. Podmínkou je, že stroj bude ve vlastnictví jiné osoby, než je vlastník nemovitosti, a se souhlasem vlastníka nemovitosti bude do katastru nemovitostí zapsáno, že stroj není jeho vlastnictvím. Taková výhrada bude z katastru nemovitostí vymazaná poté, co bude prokázáno, že se vlastník nemovitosti stal vlastníkem stroje. Tato zákonná úprava velmi napomáhá možnosti pronájmu nebo leasingu strojů, stejně tak jako možnosti, aby si podnikatel instaloval své stroje do pronajaté nemovitosti. Ve všech těchto případech dosud existovalo riziko, že stroj bude v případě sporu považován za součást nemovitosti. Toto riziko bylo významné především v okamžiku, kdy se vlastník nemovitosti dostal do insolvence a práva ke stroji (jako součásti nemovitosti) vznesl insolvenční správce. Na druhé straně je uvedená úprava projevem zásady vigilantibus iura scripta sunt (právo je psáno pro bdělé), kterou jsme si vysvětlili v úvodní kapitole první části. Své riziko si totiž ošetří jen „bdělý“ vlastník stroje, ten, který si aktivně chrání svá práva. Pokud by vlastník stroje zákonné možnosti nevyužil, vystavuje se riziku, že jeho stroj bude posouzen jako součást nemovitosti a společně s nemovitostí např. prodán jiné osobě – která bude postupovat v důvěře v zápis v katastru nemovitostí, bude tudíž v dobré víře a její vlastnictví ke stroji nebude moci být úspěšně zpochybněno.

V praxi může dojít k tomu, že v nemovitosti byl původně umístěn stroj, který byl její součástí, a vlastník jej chce vyměnit za stroj, který si např. pronajal, který tedy v jeho vlastnictví není. Pokud má někdo k nemovitosti nějaké věcné právo zapsané do katastru nemovitostí, např. zástavní právo, které by mohlo být zápisem výhrady vlastníka stroje zkráceno, může proti zápisu výhrady vznést odpor – a v takovém případě by výhradu vlastnictví stroje nebylo možné do katastru nemovitostí zapsat. Pronajímatel stroje, který bude jednat jako bdělý podnikatel, tak bude před pronájmem stroje požadovat, aby mu vlastník nemovitosti dal souhlas se zápisem výhrady do katastru nemovitostí a pokud bude na nemovitosti váznout nějaké věcné právo třetí osoby, např. zmíněné zástavní právo, bude vyžadovat také zajištění souhlasu této třetí osoby.

Součástí pozemku nejsou tzv. liniové stavby, tedy např. vodovody, kanalizace, energetické nebo jiné vedení. Občanský zákoník je původně označoval termínem „inženýrské stavby“, což vytvářelo interpretační obtíže. Zde zákon respektuje praxi, při které je vlastníkem takových liniových staveb zpravidla jejich provozovatel nebo obec. Tyto osoby mají pak různé zákonem dané možnosti, jak si ošetřit právo provozování sítí na cizích pozemcích, včetně práva vstupu a vjezdu na tyto pozemky. Součástí liniových staveb jsou podle zákonné domněnky rovněž stavby a technická zařízení, která s nimi provozně souvisí – věcí hlavní je tedy v těchto případech liniová stavba a provozně související stavba je toliko jeho součástí. Tím, že zákonodárce při definici součásti liniové stavby postavil právní konstrukci na vyvratitelné domněnce, připustil důkaz opaku – pokud tedy vlastníkem související stavby nebo technického zařízení bude jiná osoba, než která je vlastníkem liniové stavby, nestává se daná stavba součástí liniové stavby a oddělené vlastnictví (dvou samostatných věcí) bude zachováno.

Příslušenství

Vedle své součásti může mít věc hlavní také své příslušenství. Za příslušenství se považuje vedlejší věc vlastnicky náležející vlastníku věci hlavní, pokud je účelem vedlejší věci, aby byla trvale užívána společně s hlavní věcí v rámci jejich hospodářského určení.

Právní povahu příslušenství neztrácí vedlejší věc ani tehdy, pokud byla od věci hlavní přechodně odloučena. Součást věci jsme si vymezili na příkladu automobilu a jeho kol. Příslušenstvím věci – automobilu – pak může být sada náhradních pneumatik nebo volně připevnitelná navigace. Zatímco součást věci vždy sleduje právní osud věci hlavní, u příslušenství platí vyvratitelná právní domněnka – zásadně tedy platí, že se právní jednání a práva a povinnosti týkající se věci hlavní týkají také jejího příslušenství – ale je připuštěn důkaz opaku. Při prodeji věci hlavní tak bude záviset na dohodě smluvních stran, zda společně s věcí hlavní bude také prodáno příslušenství.

Za situace, kdy je součástí pozemku stavba, jsou vedlejší věci vlastníka u stavby příslušenstvím pozemku – podmínkou je opět tedy, aby vlastník pozemku byl vlastníkem těchto vedlejších věcí a současně, aby bylo hospodářským účelem těchto věcí jejich trvalé užívání společně se stavbou nebo pozemkem. Příslušenstvím tak může být např. zařízení na zavlažování zahrady, různé volně umístěné markýzy, ozdobné kameny nebo sochy na zahradě apod.

Věcí ve smyslu právním je také pohledávka. Příslušenstvím pohledávky jsou pak její úroky, úroky z prodlení a náklady spojené s jejím uplatněním. Pokud tedy říkáme, že věřitel má nárok, aby mu dlužník zaplatil jeho pohledávku včetně příslušenství, znamená to, že dlužník vedle jistiny musí hradit také úroky, úroky z prodlení a náklady spojené s vymáháním pohledávky. Rovněž postoupena může být pohledávka včetně jejího příslušenství – v takovém případě opět získává postupník (jako nový věřitel) právo na zaplacení jistiny, úroků a úroků z prodlení i nákladů spojených s uplatněním postoupené pohledávky.

Cenné papíry

Mezi věci řadí občanský zákoník rovněž cenné papíry. Jako cenný papír označujeme listiny, se kterými je spojeno nějaké právo – a současně toto právo nelze uplatnit ani převést bez tohoto cenného papíru.

To znamená, že právo je nějakým způsobem vtěleno do listiny – cenného papíru. Právě inkorporací práva do listiny se cenný papír odlišuje od ostatních soukromých nebo veřejných listin, které mohou sloužit jako důkaz práva. Tak např. směnka představuje cenný papír, jehož prostřednictvím se uplatní právo na zaplacení peněžní částky. Pokud by mělo dojít k převodu práva, je nutné směnku rubopisovat, tj. převést cenný papír.

Cenný papír může být v první řadě emitován jako zákonem upravený cenný papír – směnka, akcie apod. – a pak musí obsahovat ty náležitosti, které pro daný druh cenného papíru zákon vyžaduje. Zákonná úprava však nevylučuje, aby byl vydán i nějaký jiný cenný papír, který žádný zákon neupravuje. Aby šlo i v takovémto případě o cenný papír, musí z něj být zřejmé, jaké právo je s ním spojeno (musí obsahovat alespoň odkaz na emisní podmínky, které příslušné právo upravují) a musí obsahovat údaj o emitentovi, tedy osobě, která cenný papír vydala. Listina nemusí výslovně obsahovat označení „cenný papír“, nicméně musí z ní být zřejmé, že cenným papírem fakticky je, tedy, že právo, které obsahuje, je možné uplatnit nebo převést jen danou listinou.

Zastupitelné cenné papíry

Uvedli jsme, že cenné papíry jsou věcí v právním smyslu. Při splnění zákonných podmínek může jít o zastupitelné cenné papíry, tedy zastupitelnou věc. Zastupitelná věc může být nahrazena jinou věcí stejného druhu. Cenné papíry jsou podle této zásady zastupitelné, pokud emitent vydal více cenných papírů stejného druhu a v téže formě a pokud z těchto papírů vznikají stejná práva. Cenný papír by měl být podepsán emitentem. U zastupitelných cenných papírů je možné podpis emitenta nahradit jeho otiskem, ovšem za podmínky, že listina, která je cenným papírem, obsahuje ochranné prvky proti jejímu padělání nebo pozměnění. Pokud na listině nejsou žádné ochranné prvky, musí být opatřena podpisem emitenta, resp. osoby oprávněné emitenta zastupovat (např. členové představenstva emitenta – akciové společnosti).

Obecně platí, že za splnění práva vyplývajícího z cenného papíru odpovídá emitent (výstavce). I v případě, že by z cenného papíru měla být zavázána jiná osoba, odpovídá emitent za škodu způsobenou tím, že jiná osoba plnit nebude. Jedná se o ustanovení dispozitivní, to znamená, že nějakou doložkou uvedenou na cenném papíru by mohl emitent svou odpovědnost za škodu vzniklou neplněním třetí osoby omezit nebo vyloučit. Opak by mohl vyplývat z kogentních ustanovení jiného zákona – tak např. zákon směnečný a šekový zakazuje, aby u cizí směnky výstavce vyloučil svou odpovědnost za zaplacení směnky, a kogentně stanoví, že taková doložka, kterou by výstavce vyloučil svou odpovědnost za neplacení, platí za nenapsanou.

Forma cenného papíru

Cenný papír může mít formu na doručitele, na řad nebo na jméno. Vždy, když cenný papír nebude obsahovat jméno oprávněné osoby, platí, že jde o cenný papír na doručitele. Pokud bude obsahovat jméno oprávněné osoby, bude se považovat za cenný papír na řad, pokud nebude prokázáno něco jiného – tedy že jde o cenný papír na jméno nebo cenný papír na doručitele. Rozdíl mez cenným papírem na jméno a cenným papírem na řad je v možnosti převodu – cenný papír na řad se převádí pouze rubopisem. Vymezení tří forem cenného papíru vychází z dosavadní úpravy zákona o cenných papírech, který však definici doplňoval právě tím, že pokud by byl cenný papír vydán na jméno a současně by byl umožněn jeho převod rubopisem, pak by se na něj vztahovala ta ustanovení zákona, která upravují cenné papíry na řad.

Emise cenného papíru

Datum emise cenného papíru zásadně určuje emitent, není-li výslovně stanoveno jinak. Datum emise je den, kdy může dojít k vydání cenného papíru prvnímu nabyvateli. Společně s cenným papírem mohou být vydány tzv. emisní podmínky, které vymezí práva a povinnosti emitenta i vlastníka cenného papíru.

Vydání cenného papíru

Datum emise je nutné odlišovat od data vydání, i když v konkrétním případě mohou obě data splývat. Datum vydání cenného papíru je definováno jako den, kdy získá cenný papír všechny náležitosti, které stanoví právní předpis, a kdy se stane majetkem prvního nabyvatele. Zákonodárce záměrně použil termín „majetek“ a nikoli „vlastnictví“ prvního nabyvatele, a to proto, aby bylo datum vydání zachováno i v případě, že nebyly dodrženy zákonné podmínky pro nabytí vlastnictví prvního nabyvatele apod. – je to proto, že se chrání eventuálně dobrá víra nabyvatelů cenného papíru. Občanský zákoník totiž výslovně konstatuje, že cenný papír je vydán i přesto, že nebyly dodrženy všechny náležitosti postupu při vydání cenného papíru nebo že se první nabyvatel nestal vlastníkem cenného papíru, a to za podmínky, že nabyvatel byl v dobré víře. Emitent a eventuálně také osoba, která v konkrétní záležitosti jednala jménem emitenta či na jeho účet, odpovídá za škodu, která by jiné osobě vznikla v důsledku toho, že nebyly dodrženy náležitosti postupu při vydání cenného papíru nebo že se cenný papír nestal vlastnictvím prvního nabyvatele.

Stejnopisy

Cenný papír může být vydán také ve stejnopisech, ovšem tak, aby bylo jasné, že jde o pouhé stejnopisy a nikoli další jednotlivé cenné papíry. Občanský zákoník proto vyžaduje, aby stejnopisy byly číslovány přímo v textu listiny (stejnopisu cenného papíru) a pokud tato podmínka dodržena není, považuje se každý stejnopis za samostatný cenný papír. Jedná se o právní fikci, kdy není připuštěn důkaz opaku. V případě, že cenný papír byl řádně vydán ve stejnopisech, zaniká logicky plněním na jeden stejnopis právo plynoucí z ostatních stejnopisů.

Kupón a talón

Právo na výnos z cenného papíru může být vtěleno do zvláštního cenného papíru, tzv. kupónu. Kupón se vydává jako cenný papír na doručitele. Kupóny se vydávají v kupónovém archu, jehož součástí může být tzv. talón, ze kterého vyplývá právo na vydání dalšího kupónového archu – talón však není cenným papírem. Každý kupón musí obsahovat základní náležitosti stanovené občanským zákoníkem, a to údaje o druhu a emitentovi cenného papíru, ke kterému byl vydán, včetně jeho číselného označení, výši výnosu nebo způsob jeho určení a údaj o datu a místu, kdy a kde může být právo na výnos uplatněno. V konkrétním případě tak může emitent dluhopisů vydat k uplatnění práva na výnos z dluhopisu jako listinný cenný papír – kupón. Protože jde o cenný papír na doručitele, převádí se předáním a práva s ním spojená může uplatnit ten, kdo v daném místě a době kupón předloží k výplatě výnosu. Obdobně může být kupón vydán i k dalším cenným papírům, tedy např. k akciím nebo zatímním listům.

Hromadná listina

Více zastupitelných cenných papírů může být nahrazeno hromadnou listinou, např. více akcií může být nahrazeno hromadnou akcií. Emise a vydání hromadné listiny se řídí stejnými podmínkami jako emise a vydání cenného papíru. Rovněž základní podstatné náležitosti u obou listin jsou totožné – hromadná listina musí obsahovat všechny předepsané údaje o cenných papírech, které nahrazuje, včetně jejich čísel. Tam, kde hromadná akcie nahrazuje souvislou řadu číselně označených cenných papírů, postačuje údaj, že např. nahrazuje cenné papíry čísel 1 až 25. Vlastník hromadné akcie má právo požádat emitenta, aby mu ji vyměnil za jednotlivé cenné papíry, při dodržení podmínek, které pro výměnu stanovil přímo emitent. Pokud by to připouštěly emisní podmínky nebo pokud by si to dohodl vlastník hromadné akcie s emitentem, mohla by být jedna hromadná listina být vyměněna také za více hromadných listin. Dělení práv z hromadné akcie, např. převod podílu hromadné akcie, povolen není. Výjimku představuje případ, kdy byla hromadná akcie tzv. imobilizována, tedy předána do úschovy. V takovém případě však musí každý podíl odpovídat celému číslu jednotlivých cenných papírů, které jsou s ním spojeny. Např. hromadnou imobilizovanou listinu nahrazující 25 ks akcií je možné rozdělit na 2 podíly o 10 a 15 ks akcií nebo na 5 podílů po 5 ks akcií apod. Převádějí se potom vždy celé podíly.

Zaknihované cenné papíry

Se zaknihovaným cenným papírem se setkáme nejčastěji v podobě zaknihované akcie – ostatně zákon o obchodních korporacích v návaznosti na novelizované znění obchodního zákoníku výslovně vyžaduje, aby akcie znějící na doručitele (na majitele) byly vydány jako zaknihované nebo imobilizované. O zaknihovaných akciích hovoříme tehdy, pokud je listinný cenný papír nahrazen zápisem do příslušné evidence. Zaknihovaný cenný papír ztrácí povahu listiny = cenného papíru, je jeho náhražkou – zaknihovaným právem. Neztrácí však povahu nehmotné věci (jak jsme si vysvětlili, věcí v právním smyslu je i právo). Proto se na zaknihovaný cenný papír budou aplikovat všechna ustanovení zákona upravující cenné papíry, pokud to povaha zaknihovaných cenných papírů (právě proto, že nejde o cenný papír jako takový, ale jen o jeho náhražku) nevylučuje.

Evidence zaknihovaných cenných papírů

Evidence zaknihovaných cenných papírů se vede na majetkových účtech, a to buď na účtu vlastníka, nebo na účtu zákazníků.

Na účtu vlastníka zaknihovaných cenných papírů jsou evidovány zaknihované cenné papíry náležející té osobě, pro kterou byl tento účet zřízen. Platí vyvratitelná právní domněnka, že vlastníkem zaknihovaného cenného papíru je právě ta osoba, na jejímž účtu vlastníka je tento zaknihovaný cenný papír evidován, je však připuštěn důkaz opaku. Účet zákazníků si zřizuje osoba, která spravuje svěřené zaknihované cenné papíry, a právě na účtu zákazníků jsou evidovány zaknihované cenné papíry osob, které je svěřily majiteli účtu zákazníků. Majitel účtu zákazníků, tedy osoba, pro kterou byl účet zákazníků zřízen, tak není vlastníkem zaknihovaných cenných papírů, které jsou na tomto účtu evidovány.

Přeměna zaknihovaných a listinných papírů

Občanský zákoník umožňuje, aby se cenný papír přeměnil na zaknihovaný cenný papír a opačně, tedy aby se zaknihovaný cenný papír přeměnil na cenný papír.

O přeměně cenného papíru na zaknihovaný cenný papír rozhoduje emitent. Ten je povinen bez zbytečného odkladu své rozhodnutí zveřejnit v Obchodním věstníku a dále také uveřejnit na internetu. Ve zveřejněném rozhodnutí musí být určena také lhůta k odevzdání cenného papíru emitentovi. Tato lhůta musí činit nejméně dva měsíce a nejvýše šest měsíců ode dne zveřejnění rozhodnutí. Pokud má emitent právním přepisem uloženu povinnost vést evidenci vlastníků cenných papírů (např. akciová společnost má povinnost vést seznam akcionářů majících akcie na jméno), musí oznámení o přeměně cenného papíru na zaknihovaný cenný papír rozeslat vlastníkům cenných papírů na jejich adresu uvedenou v tomto seznamu.

Při odevzdání cenného papíru emitentovi pak vlastník, který svůj cenný papír odevzdává, sdělí emitentovi své číslo účtu v příslušné evidenci, na který má být zaevidován jeho zaknihovaný cenný papír. Pokud by se stalo, že vlastník toto číslo účtu emitentovi nesdělí (např. proto, že jej ještě nemá), určí mu k tomu emitent dodatečnou lhůtu nejméně v trvání dvou měsíců. Pokud by došlo k tomu, že vlastník cenného papíru jej sice odevzdal emitentovi, ale nesdělil mu číslo svého účtu v příslušné evidenci ani v dodatečně poskytnuté lhůtě, nabývá tento cenný papír do svého vlastnictví emitent. Pro okamžik nabytí vlastnictví je rozhodující den, kdy za cenný papír zaplatí jeho vlastníkovi spravedlivou cenu – zpravidla tedy bude nutné určit takovou cenu znaleckým posudkem. V této souvislosti se důvodová zpráva zamýšlí nad situací, kdy nejprve majitelé cenných papírů odhlasují přeměnu cenných papírů na zaknihované a následně tohoto (v podstatě svého vlastního) rozhodnutí zneužijí, zcela záměrně emitentovi číslo svého účtu v evidenci zaknihovaných cenných papírů nesdělí a budou se domáhat toho, aby od nich emitent akcie odkoupil. Takový postup nepochybně bude v rozporu se zásadou poctivosti deklarovanou v úvodu nového občanského zákoníku a jako případ zneužití práva by neměl požívat právní ochrany.

V praxi může dojít (a také dochází) k tomu, že vlastník cenného papíru emitentovi cenný papír přeměněný na zaknihovaný cenný papír ve lhůtě stanovené ve zveřejněném rozhodnutí o přeměně vůbec neodevzdá. V takovém případě emitent zveřejní v Obchodním věstníku a dále uveřejní na internetu dodatečnou lhůtu, kterou poskytuje vlastníkovi k odevzdání cenného papíru (zde už není stanovena žádná minimální nebo maximální doba). Důsledkem marného uplynutí dodatečné lhůty je prohlášení cenného papíru za neplatný. Na tento důsledek musí emitent v oznámení o poskytnutí dodatečné lhůty upozornit. Cenný papír za neplatný prohlašuje v popsaném případě emitent.

Centrální evidenci zaknihovaných cenných papírů vede centrální depozitář. Ten na žádost emitenta zaeviduje přeměněné zaknihované cenné papíry, a to na majetkové účty uvedené v žádosti emitenta. Emitent musí podat žádost po uplynutí lhůty k odevzdání cenných papírů zveřejněné v rámci rozhodnutí o přeměně – před uplynutím této lhůty může danou žádost podat za podmínky, že mu byly odevzdány už všechny cenné papíry. Mezním termínem podání žádosti je uplynutí zveřejněné dodatečné lhůty k odevzdání cenných papírů. Občanský zákoník zakazuje, aby se zaknihovanými cennými papíry bylo obchodováno na evropském regulovaném trhu v době od podání žádosti emitenta o zaevidování zaknihovaného cenného papíru do zaevidování celé emise.

Centrální depozitář eviduje i neodevzdaný cenný papír, a to na zvláštním technickém účtu. Majitelem tohoto zvláštního technického účtu je emitent. Zaevidováním na zvláštním technickém účtu jsou cenné papíry přeměněny na zaknihované cenné papíry. Právo na výnos z cenného papíru pak nemůže nabýt splatnosti (zákon používá termínu „dospět“) dříve, než vlastník cenného papíru tento cenný papír emitentovi odevzdá.

Už výše jsme uvedli, že cenný papír, který nebyl odevzdán ani v dodatečné lhůtě, prohlásí emitent za neplatný. Poté, co jej takto za neplatný prohlásí, prodá s odbornou péčí zaknihovaný cenný papír, který jej nahrazuje (a který je tedy evidován na shora zmíněném zvláštním technickém účtu). Jako příklad prodeje občanský zákoník uvádí veřejnou dražbu. Pokud se emitent rozhodne pro tento způsob prodeje, musí místo, dobu s předmětem dražby uveřejnit alespoň dva týdny před jejím konáním. Výtěžek z prodeje zaknihovaného cenného papíru, který nahradil zneplatněný cenný papír, náleží osobě, která byla vlastníkem zneplatněného cenného papíru. Emitent proti tomuto výtěžku započte náklady spojené s prohlášením cenného papíru za neplatný a z prodeje zaknihovaného cenného papíru, který zneplatněný cenný papír nahradil, a výslednou částku vyplatí uvedenému vlastníkovi.

Obdobně jako v případě, kdy evidenci zaknihovaných cenných papírů vede centrální depozitář, se postupuje také v případě, kdy mají být zaknihované cenné papíry vedeny v samostatné evidenci.

Možný je i obrácený postup, tedy přeměna zaknihovaného cenného papíru na cenný papír. Rovněž takové rozhodnutí musí emitent bez zbytečného odkladu zveřejnit v Obchodním věstníku a uveřejnit na internetu.

Oznámení o přeměně zaknihovaného cenného papíru na cenný papír doručí emitent centrálnímu depozitáři. Centrální depozitář do třiceti dnů od doručení předá emitentovi výpis z centrální i navazující evidence. V těchto výpisech musí být uvedeny údaje o emisi zaknihovaných cenných papírů, jejich vlastnících, údaje o pozastavení nakládání se zaknihovaným cenným papírem a údaje o zastavení zaknihovaného cenného papíru (s uvedením zástavního věřitele). Po vyhotovení tohoto výpisu nesmí centrální depozitář ani majitel účtu zákazníků provést ve své evidenci žádný zápis týkající se zaknihovaného cenného papíru přeměněného na cenný papír.

Emitent určí den, ke kterému má centrální depozitář evidenci zaknihovaného cenného papíru zrušit. Tímto dnem může být nejdříve den vyhotovení výpisu popsaného v předchozím odstavci, nejpozději pak do jednoho měsíce ode dne vyhotovení uvedeného výpisu. Pokud byly zaknihované cenné papíry přijaty k obchodování na evropském regulovaném trhu, musí zrušení cenných papírů centrální depozitář oznámit organizátorovi tohoto trhu. Dále centrální depozitář oznámí zrušení cenných papírů svým účastníkům, kteří tuto skutečnost oznámí vlastníkům zaknihovaných cenných papírů a majiteli účtu zákazníků. K témuž dni jako centrální depozitář zruší evidenci zaknihovaných cenných papírů i majitel účtu zákazníků.

Dnem zrušení zaknihovaného cenného papíru nabývá jeho vlastník právo na výměnu za cenný papír. Toto právo uplatní vůči emitentovi. Cenný papír nemůže být vydán přede dnem zrušení evidence.

Pokud by bylo ke dni zrušení evidence zaknihovaného cenného papíru pozastaveno z příkazu orgánu veřejné moci (např. soud) nakládání s tímto cenným papírem, nevydá emitent cenný papír jeho vlastníkovi, nýbrž jej odevzdá tomuto orgánu veřejné moci. Pokud bylo nakládání se zaknihovaným cenným papírem pozastaveno na základě příkazu osoby oprávněné dle zákona upravujícího podnikání na kapitálovém trhu, má vlastník právo na odevzdání cenného papíru teprve poté, co doba, na kterou bylo nakládání se zaknihovaným cenným papírem pozastaveno, uplyne. Vydání cenného papíru před uplynutím uvedené doby je možné jen se souhlasem osoby, která dala příkaz k pozastavení nakládání se zaknihovaným cenným papírem.

Zástavní právo k zaknihovanému cennému papíru není jeho přeměnou na cenný papír dotčeno. Právo na odevzdání cenného papíru má pak zástavní věřitel. Se souhlasem zástavního věřitele může emitent uložit do úschovy ve prospěch vlastníka, přičemž schovateli musí předat také originál nebo úředně ověřenou kopii zástavní smlouvy. Pokud byl zastavený zaknihovaný cenný papír přeměněn v cenný papír na řad, vyznačí emitent prohlášení o jeho zastavení přímo na tento listinný cenný papír.

Obdobně jako v předcházejícím případě zveřejní emitent v Obchodním věstníku a uveřejní na internetu výzvu vlastníkům přeměněných cenných papírů k jejich převzetí. V tomto oznámení uvede také lhůtu k převzetí, která nesmí být kratší než dva měsíce a delší než šest měsíců ode dne zveřejnění. Pokud by byl některý vlastník v prodlení s převzetím cenného papíru, určí mu emitent dodatečnou lhůtu, kterou zveřejní a uveřejní stejným způsobem. Pokud jde o cenný papír na řad nebo na jméno, zašle výzvu k převzetí emitent i na adresu sídla nebo bydliště vlastníka, kterou má vedenu v příslušné evidenci.

Pokud vlastník nepřevezme cenný papír ani v dodatečně poskytnuté lhůtě, emitent přistoupí k jeho prodeji. Při prodeji cenného papíru musí emitent postupovat s odbornou péčí. Především může opět cenný papír prodat ve veřejné dražbě – v takovém případě musí uveřejnit alespoň dva týdny před konáním dražby místo, dobu a předmět dražby. Výtěžek z prodeje cenného papíru o započtení pohledávek vzniklých v souvislosti s jeho prodejem vyplatí emitent vlastníkovi.

Obdobně jako u zaknihovaných papírů v evidenci centrálního depozitáře se postupuje při přeměně zaknihovaných cenných papírů vedených v samostatné evidenci.

ii.Věcná práva

Věcná práva jsou práva k věcem hmotným i nehmotným. Jsou koncipována jako práva absolutní, to znamená, že působí vůči každému. V rámci věcných práv zapisovaných do veřejného seznamu (např. katastru nemovitostí) je posílen princip materiální publicity a ochrany dobré víry v údaje, které jsou v tomto veřejném sezamu zapsané.

To, zda má nějaké právo povahu absolutního práva, musí stanovit přímo zákon. Ustanovení o absolutních majetkových právech jsou zásadně kogentní, to znamená, že se od nich strany nemohou svou dohodou odchýlit, ledaže by takovou odchylku v konkrétním případě občanský zákoník výslovně povoloval.

Mezi absolutní věcná práva občanský zákoník řadí vlastnické a spoluvlastnické právo, držbu, správu cizího majetku a věcná práva k věci cizí, tedy právo stavby, věcná břemena, právo zástavní a zadržovací.

Veřejný seznam

Občanský zákoník upravuje věcná práva také ve vazbě na jejich zápis ve veřejném seznamu. Veřejný seznam ve smyslu, se kterým pracuje občanský zákoník, je takový seznam, který je veřejně přístupný a lze do něj nahlížet, aniž by bylo nutné překonávat nějaké formální překážky.

Takovým veřejným seznamem je především katastr nemovitostí, ale také rejstřík patentů, ochranných známek atd. Za veřejný seznam však není možné považovat každou veřejnoprávní evidenci věcí. Veřejným seznamem taková evidence není, pokud je nutné splnit podmínky pro nahlédnutí do této evidence. Takovou podmínkou může být např. osvědčení právního zájmu. Mezi veřejné seznamy ve smyslu občanského zákoníku proto nepatří např. rejstřík zástav vedený Notářskou komorou ČR.

Věcná práva zapsaná ve veřejném seznamu

Věcné právo k věci, která je zapsána ve veřejném seznamu, typicky v katastru nemovitostí, musí být rovněž zapsáno v tomto veřejném seznamu. Pokud tam zapsáno fakticky je, nikoho jeho neznalost neomlouvá – tzn. nemůže být v dobré víře ten, kdo tvrdí, že nevěděl o zapsaném věcném právu – nejedná se přitom jen o zápis věcného práva, ale také o poznámky o spornosti daného práva, pořadí věcných práv apod. Právní předpis může umožnit, aby se do veřejného seznamu zapsala také tzv. relativní majetková práva – tak např. občanský zákoník umožňuje do katastru nemovitostí zapsat údaj o nájmu nebo pachtu nemovitosti. Vedle toho lze do veřejného seznamu zapsat omezení rozsahu nebo způsobu užívání (např. služebnost).

Občanský zákoník vychází z domněnky, že právo zapsané do veřejného seznamu skutečně existuje a je do tohoto seznamu zapsané v souladu se skutečným právním stavem. Naopak, pokud bylo právo z veřejného seznamu vymazáno, má se za to, že neexistuje. Obě domněnky jsou konstruované jako vyvratitelné, tzn. připouští se důkaz opaku.

Občanský zákoník vychází z konstrukce, že údaje zapsané ve veřejném seznamu (katastru nemovitostí), jsou veřejně přístupné, a proto stát musí chránit veřejnou dobrou víru v pravost těchto údajů. Dosavadní formální publicita veřejných seznamů je tak doplněna také materiální publicitou. V důvodové zprávě je k tomu výslovně poznamenáno, že nelze připustit, aby ten, kdo v dobré víře považuje tyto údaje za správné, byl ve své důvěře zklamán.

Nejvyšší soud ČR přesto dospěl k závěru, že k nabytí vlastnického práva od nevlastníka na základě dobré víry nabyvatele v zápis v katastru nemovitostí může dojít jen v mimořádných situacích, v nichž dobrověrný nabyvatel nemohl ani při vynaložení veškerého úsilí, které po něm lze požadovat, seznat, že stav zapsaný v katastru nemovitostí neodpovídá skutečnosti.

Materiální publicita údajů ve veřejném seznamu našla svůj odraz také v zásadě, že věcné právo k cizí věci zapsané do veřejného seznamu má přednost před věcným právem, které takto zjevné není. Zapsaná práva mají tak vždy přednost před nezapsanými.

Rovněž zapsaná práva mohou mít své pořadí, významné je to např. u zástavních práv. Pro pořadí věcných práv k cizí věci je vždy rozhodující doba podání návrhu na zápis. O jiném pořadí by mohl rozhodnout jen vlastník – ten je totiž oprávněn v případě, že zřizuje ke své věci věcné právo ve prospěch jiné osoby, před tímto právem vyhradit a do veřejného seznamu zapsat přednostní pořadí pro jiné právo. Pokud by však taková výhrada měla být zapsána do veřejného seznamu už v době, kdy tam dotčené věcné právo cizí osoby už zapsáno je, vyžadoval by se ke změně pořadí také souhlas této oprávněné cizí osoby. Jedná se tedy o případ, kdy vlastník nechá do veřejného seznamu zapsat právo k přednostnímu zřízení věcného práva, tj. např. právo k přednostnímu zřízení zástavního práva, i když příslušná zástavní smlouva není dosud uzavřena. Doba trvání tohoto přednostního práva není neomezená. V případě, že bylo přednostní právo ke zřízení věcného práva jiné osobě zapsáno do veřejného seznamu a do jednoho roku od zápisu nevyužila oprávněná osoba svého práva, tj. nebyl podán návrh na zápis tohoto přednostního práva, může se vlastník domoci výmazu přednostního práva. Přednostní právo nemůže být vymazáno, pokud oprávněná osoba podala před uplynutím roční lhůty žalobu na převod nebo jiné zřízení věcného práva. V takovém případě začne roční doba běžet teprve dnem nabytí právní moci rozhodnutí o žalobě, pokud bylo rozhodnuto ve prospěch oprávněné osoby. Pokud byla její žaloba pravomocně zamítnuta, může vlastník požádat o výmaz výhrady okamžitě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nový občanský zákoník - Vlastnictví a věcná práva.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.