Amor Towles

Gentleman

v Moskvě

Vyšehrad

Z anglického originálu A Gentleman in Moscow,

vydaného nakladatelstvím Viking Press,
an imprint of Penguin Random House LLC, 2016,

přeložila Martina Šímová

Obálku a ilustrace navrhla Melissa Four
Typografie Kateřina Urbanová

Odpovědná redaktorka Alena Snelling

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

E-knihu vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,

v Praze roku 2018 jako svou 1737. publikaci

Vydání v elektronickém formátu první

(podle prvního vydání v tištěné podobě)

Doporučená cena E-knihy 230 Kč

Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,

Praha 3, Víta Nejedlého 15

e-mail: info@ivysehrad.cz
www.ivysehrad.cz

A Gentleman in Moscow

© 2016 by Cetology, Inc.

All rights reserved

Translation © Martina Šímová, 2018

Cover design and illustration: Melissa Four

ISBN 978-80-7429-993-3 (ePUB)

Tištěnou knihu si můžete zakoupit na www.ivysehrad.cz

E-kniha v grafické podobě dle tištěného vydání je k dispozici ve formátu pdf

Pro Stokley a Esmé

MOSKVA 1922

Moc dobře si vzpomínám,

když přišel jak návštěvník, pěšky a sám,
a mezi našinci prodlel pár chvil,
zazpíval s dravostí divoké pumy.

Tak kde je náš smysl teď?

Tu otázku zodpovím,
jak je tu zvykem:
pár krátkých slov a odvrátím zrak.

Kvapně se ukloním
a vklouznu do noci,
do prosté krásy
střídmého jara;

Tolik však vím:

Neschovává se v listí na Petrském náměstí.
Neschovává se v Athenaeu, ve smetí popelnic.
Neschovává se v pagodách čínského porcelánu.

Není ve Vronského sedlové brašně;
ani v první sloce sonetu XXX;
ani na rudé sedmadvacítce…

„Kde je teď?“ (verše 1–19)

Hrabě Alexandr Iljič Rostov

1913

21. června 1922

VYSTOUPENÍ HRABĚTE ALEXANDRA ILJIČE ROSTOVA

PŘED KRIZOVÝM ŠTÁBEM LIDOVÉHO KOMISARIÁTU

VNITŘNÍCH ZÁLEŽITOSTÍ

Předsedající: soudruzi V. A. Ignatov, M. S. Zakovskij, A. N. Kosarev

Žalobce: A. Y. Vyšinskij

Žalobce Vyšinskij: Uveďte své jméno.

Rostov: Hrabě Alexandr Iljič Rostov, držitel Řádu svatého Ondřeje. Člen Klubu žokejů. Vedoucí honu.

Vyšinskij: Ty své tituly si můžete nechat: nikomu kromě vás tu na nich nezáleží. Teď ale pro záznam – jste Alexandr Rostov, narozen v Petrohradu čtyřiadvacátého října 1889?

Rostov: Právě ten.

Vyšinskij: Než začneme, musím říct, že jsem v životě neviděl sako s tolika knoflíky.

Rostov: Děkuji vám.

Vyšinskij: To neměla být poklona.

Rostov: V tom případě žádám zadostiučinění na poli cti.

[Smích]

Tajemník Ignatov: Ticho v soudní síni.

Vyšinskij: Jaká je vaše současná adresa?

Rostov: Apartmá 317 hotelu Metropol v Moskvě.

Vyšinskij: Jak dlouho tam bydlíte?

Rostov: V hotelu přebývám od pátého září 1918. Téměř čtyři roky.

Vyšinskij: A vaše zaměstnání?

Rostov: Džentlmen nemá zaměstnání.

Vyšinskij: Nu dobrá. Jak tedy trávíte čas?

Rostov: Obědvám, diskutuji. Čtu, přemýšlím. Však to znáte.

Vyšinskij: Píšete taky poezii?

Rostov: Je o mně známo, že se občas oženu brkem.

Vyšinskij [zvedne brožuru]: Jste autorem této básně z roku 1913: „Kde je teď?“

Rostov: Bývá mi skutečně připisována.

Vyšinskij: Proč jste tu báseň napsal?

Rostov: Žádala si to. Jednoho rána jsem seděl za jedním stolem a ona si řekla o napsání.

Vyšinskij: Kde přesně to bylo?

Rostov: V jižním salonku Zahalečska.

Vyšinskij: Zahalečska?

Rostov: Panství Rostovů v Nižném Novgorodu.

Vyšinskij: Ach ano. Samozřejmě, jak jinak. Opravdu velmi příhodné. Ale zpátky k té vaší básni. Vzhledem k podmínkám, za jakých se objevila – v letech útlaku po neúspěšné revoltě roku 1905 –, ji mnozí považují za jasnou výzvu k činu. Souhlasíte s takovým stanoviskem?

Rostov: Veškerá poezie je výzvou k činu.

Vyšinskij: [Prochází poznámky] A na jaře následujícího roku jste odcestoval z Ruska do Paříže…?

Rostov: Matně si vybavuji květy jabloní. Takže ano, s největší pravděpodobností bylo jaro.

Vyšinskij: Přesně řečeno šestnáctého května. Poslyšte, důvody vašeho dobrovolného vyhnanství celkem chápeme: dokonce cítíme jakous takous účast stran událostí, které vás ponoukly k útěku. Vrásky nám dělá váš návrat do země v osmnáctém roce. Jeden si až říká, jestli jste nepřispěchal zpátky, abyste pozvedl zbraň, a pokud ano, tak na jaké straně jste stál. Byl jste pro, nebo proti revoluci?

Rostov: Obávám se, že dny, kdy bych pozvedal zbraň, jsem měl v té době dávno za sebou.

Vyšinskij: Tak proč jste se vracel?

Rostov: Chybělo mi zdejší klima.

[Smích]

Vyšinskij: Hrabě Rostove, zjevně si neuvědomujete závažnost své situace. Ani nevyjadřujete patřičnou úctu zde shromážděným mužům.

Rostov: Carevna měla k mé osobě kdysi stejné výhrady.

Ignatov: Žalobce Vyšinskij, pokud mohu…

Vyšinskij: Tajemníku Ignatove, prosím.

Ignatov: Mnozí v této síni nepochybně žasnou nad vaším okouzlujícím vystupováním, hrabě Rostove, ale já nejsem překvapen ani v nejmenším. Šarm je poslední ctižádostí zahálčivé třídy, to ostatně víme z dějin. Zato mi nejde do hlavy, jak se z autora zmíněné básně mohl stát člověk očividně postrádající jakýkoliv smysl života.

Rostov: Měl jsem dojem, že smysl lidského života zná jenom Bůh.

Ignatov: Ovšem. To se vám jistě velmi hodí.

[Dvanáctiminutová přestávka v jednání štábu.]

Ignatov: Alexandře Iljiči Rostove, berouce v potaz vaši výpověď jsme nuceni dojít k závěru, že duch jasné mysli, autor básně „Kde je teď?“, nenávratně podlehl zkaženosti své třídy – a nyní představuje hrozbu pro ty samé ideály, jež kdysi přijal za své. Správně by vás měli vyvést a rovnou vás postavit ke zdi. Mezi vysoce postavenými členy strany se však najdou tací, kteří vás považují za jednoho z hrdinů předrevoluční věci. Proto budete z rozhodnutí štábu navrácen do toho vašeho zbožňovaného hotelu. Ale dejte si pozor: vytáhněte paty z Metropolu a budete na místě zastřelen. Další případ.

Podepsáni

V. A. Ignatov

M. S. Zakovskij

A. N. Kosarev

KNIHA PRVNÍ

1922

Velvyslanec

Dvacátého prvního června 1922, v den, kdy hraběte Alexandra Iljiče Rostova vyvedli branami Kremlu na Rudé náměstí, panoval krásný, vlahý večer. Bylo zhruba půl sedmé; hrabě se za chůze napřímil a nasál vzduch do plic jako plavec, který se právě vynořil nad hladinu. Jasná obloha měla přesně ten odstín královské modři, na jejíž počest vztyčili kupole chrámu Vasila Blaženého. Barevné věže hrály růžovou, zelenou a zlatou a pableskovaly na slunci, jako by jediným smyslem náboženství bylo obveselovat příslušné božstvo. Dokonce i šaty bolševických dívek, hovořících před výlohami Státního obchodního domu, jako by oslavovaly poslední jarní dny.

„Zdravím vás, dobrý muži!“ zavolal hrabě na Fjodora při okraji náměstí. „Vidím, že ostružiny letos dozrály brzo!“

Než se polekaný ovocnář zmohl na odpověď, hrabě už rázoval dál, přičemž blýskal voskovanými kníry připomínajícími křídla plachtícího racka. Prošel branou Vzkříšení, ukázal záda Alexandrovské zahradě a pokračoval směrem k Divadelnímu náměstí, kde se tyčil majestátní hotel Metropol. Na prahu mrkl na Pavla, odpoledního dveřníka, načež se s napřaženou rukou otočil k dvojici vojáků, kteří mu šli v patách.

„Děkuji vám, pánové, za laskavý doprovod. Teď už to zvládnu sám.“

Muži sice byli urostlí, ale přesto museli zvednout oči skryté ve stínu vojenských čapek, aby svému svěřenci viděli do tváře – hrabě, stejně jako deset generací Rostovů před ním, měřil dobrý metr devadesát.

„Jen jděte,“ houkl obhroublejší z vojáků, který ani na moment nesundal ruku z pažby své pušky. „Máme vás doprovodit až do vašeho pokoje.“

Jakmile vstoupili do hotelové haly, hrabě mávl paží, aby pozdravil jednak stoického Arkadije (který stál jako vždycky na recepci) a jednak rozkošnou Valentýnu (která právě oprašovala sošku). I když je obdobně pozdravil nejméně stokrát, recepční s pokojskou odpověděli vytřeštěnýma očima, jako by hrabě dorazil na sváteční večeři ve fraku a podvlékačkách.

Hrabě minul děvče se zálibou ve žluté, které si ve svém oblíbeném křesle četlo časopis, načež se zastavil před palmovníky v květináčích a obrátil se na svou eskortu.

„Výtah, nebo schody, pánové?“

Vojáci si vyměnili pohled, pak mrkli na hraběte a nakonec znovu jeden na druhého – zjevně byli na vážkách.

Na bitevním poli to budou mít těžké, uvažoval hrabě, když se ani nedokážou rozhodnout, jak se dostat do třetího patra.

„Schodiště,“ prohlásil a v příštím okamžiku už spěchal vzhůru. Schody bral po dvou, tak jak měl ve zvyku od vysoké školy.

Na třetím podlaží zahnul do chodby s červeným kobercem a došel ke svému apartmá, které se skládalo z propojené ložnice, koupelny, jídelny a velkého přijímacího salonu s vysokými okny s výhledem na lípy lemující Divadelní náměstí. A právě tady začaly nepříjemnosti. Před otevřenými dveřmi stál totiž velitel stráže s hotelovými poslíčky Pašou a Péťou, kteří rozpačitě opětovali Rostovův pohled – zjevně je povolali k úkolu, který jim nebyl ani trochu po chuti. Hrabě oslovil důstojníka.

„Co to má znamenat, kapitáne?“

Velitele otázka mírně překvapila, ale zjevně prošel patřičným výcvikem, neboť nehnul ani brvou.

„Mám příkaz zavést vás do vašeho pokoje.“

„Tohle je můj pokoj.“

Tentokrát veliteli unikl nepatrný úsměv. „Už nikoliv, obávám se.“

Velitel nechal poslíčky za sebou a dovedl hraběte s doprovodem k malému služebnímu schodišti schovanému za nenápadnými dveřmi v samém srdci hotelu. Špatně osvětlené stoupání se každých pět kroků prudce stáčelo stranou a připomínalo stísněnou kostelní zvonici. Klikatou cestou vzhůru minuli celkem tři podesty, až konečně stanuli u dveří ústících do chodbičky s koupelnou a šesti ložnicemi připomínajícími mnišské cely. V podkroví původně bydleli komorníci a služebné hotelových hostů, ale když cestování s osobními sluhy vyšlo z módy, prázdné kamrlíky posloužily vrtochům každodennosti – právě teď v nich skladovali kusy potrubí, rozbitého nábytku a další rozličné haraburdí.

Pokojík hned vedle schodišťové šachty dříve toho dne vyklidili: zůstala v něm jen litinová postel, třínohý sekretář a desetiletá vrstva prachu. V rohu u dveří se krčila malá skříň, již sem dodatečně přestěhovali a která připomínala telefonní budku. Strop věrně opisoval tvar střechy a pomalu se svažoval od dveří k vikýřovému oknu velikosti šachovnice – což bylo taky jediné místo u vnější zdi pokoje, kde mohl hrabě stát zpříma.

Zatímco dva strážní zůstali na chodbě a se samolibými úšklebky nakukovali dovnitř, přehnaně úslužný kapitán hraběti vysvětlil, že dal zavolat hotelové poslíčky, aby mu pomohli přestěhovat těch pár věcí, které se do jeho nového obydlí vejdou.

„A zbytek?“

„Ten připadne lidu.“

Tak takovou oni hrají hru, pomyslel si hrabě.

„Dobrá.“

Hrabě seběhl točité schody, nedbaje strážných, kteří funěli za ním a co chvíli zavadili puškou o stěnu. Na třetím podlaží zahnul do chodby a došel do svého starého apartmá, kde čekali Paša s Péťou se zbědovaným výrazem ve tváři.

„To je v pořádku, chlapci,“ ujistil je hrabě a začal ukazovat kolem sebe: „Tadyto. Tohle. Támhleto. Všechny knihy.“

Mezi nábytkem, jemuž bylo souzeno zaplnit nové hraběcí obydlí, byla dvě křesla s vysokým opěradlem, babiččin orientální stolek a také Rostovova oblíbená sada porcelánových talířů. Dále si hrabě vybral dvě ebenové stolní lampy ve tvaru slonů a portrét své sestry Heleny, jejž namaloval Serov při krátkém pobytu na Zahalečsku v roce 1908. Nezapomněl ani na velké kožené pouzdro vyrobené na zakázku u Aspreye v Londýně, které jeho přítel Miška příhodně pojmenoval Velvyslanec.

Nějaká dobrá duše přinesla hraběti jedno z jeho cestovních zavazadel, a tak zatímco poslíčci odnášeli vybrané věci do místnůstky v podkroví, hrabě zůstal v ložnici a plnil kufr oblečením a osobními věcmi. Když si všiml, jak strážní mlsně pokukují po dvou lahvích brandy stojících na ozdobné konzoli, neváhal a přihodil je taky.

Péťa s Pašou, jejichž uniformy už byly taháním nábytku celé pomačkané, uchopili kufr každý z jedné strany.

„Váží snad tunu,“ brumlali si pod vousy.

„Král se opevňuje ve svém hradu,“ poučil je hrabě, „džentlmen za svým stolem.“

Když se poslíčci s těžkým břemenem vypotáceli na chodbu, velké stojací hodiny, rodinné dědictví Rostovů, které, žel bohu, neprošlo přísnou selekcí, tesklivě odbily osmou. Kapitán už se dávno vrátil na své stanoviště a strážní, jejichž bojovnost vystřídala znuděnost, teď kouřili opření o zeď a odklepávali popel na parkety. Do velkého salonu stále proudilo světlo moskevské letní rovnodennosti.

Hrabě s hloubavým, melancholickým výrazem ve tváři přistoupil k oknům v severozápadní části apartmá. Kolik hodin u nich strávil? Kolik rán tu stál v županu a s hrnkem kávy v ruce pozoroval cestující z Petrohradu, jak vystupují z drožek, znavení a otupělí po noční jízdě vlakem? Kolik zimních večerů sledoval sněhové vločky, jak se pomalu snášejí k zemi, zatímco se pod pouliční lampou co chvíli mihne schoulená silueta bezejmenného chodce? Na nejsevernějším konci náměstí mladý důstojník Rudé armády právě vybíhal po schodech Velkého divadla – teď už zmeškal více než polovinu večerního představení.

Hrabě se usmál. V mládí rovněž upřednostňoval příchod do divadla mezi dvěma dějstvími. V Anglickém klubu vždycky prohlásil, že se zdrží na skleničku, a pak zůstal na celé tři. Následně skočil do kočáru, prohnal se městem, vyběhl slavné schody a stejně jako onen mladík proklouzl zlatými dveřmi dovnitř. Baleríny na jevišti ladně mrskaly nožkami, hrabě šeptal svá excusez-moi a prodíral se ke svému obvyklému místu ve dvacáté řadě, odkud měl znamenitý výhled na dámy v lóžích.

Pozdní příchody, pomyslel si hrabě a povzdechl si. Rozkošná slabůstka mládí. Pak se otočil na podpatku a začal přecházet po jednotlivých pokojích. Chvíli se obdivoval prostornému salonu a jeho dvěma lustrům. Ocenil malované obkládání nevelké jídelny i důmyslné mosazné zařízení, kterým šly zajistit dvojité dveře ložnice. Zkrátka vše zhodnotil jako kupec, který si poprvé prohlíží místnost, již zamýšlí koupit. V ložnici se hrabě zastavil před stolkem s mramorovou deskou a zvedl z něj oblíbené nůžky své sestry. Byly vyrobené tak, aby připomínaly volavku – dlouhé stříbrné čepele představovaly ptačí zobák, malý zlatý šroubek, kolem něhož se otáčely, zase oko. Nůžky byly tak malinké, že do kulatých otvorů pro prsty stěží vměstnal palec a ukazováček.

Hrabě přehlédl pokoj z jednoho konce na druhý a rychle zhodnotil vše, co nechával za sebou. Všechen osobní majetek, nábytek a umělecké předměty, které sem před čtyřmi lety donesl, byly výsledkem velkého protřídění. Neboť jakmile se hrabě doslechl o popravě cara, okamžitě opustil Paříž a vrátil se do Moskvy. Za dvacet dní projel šest zemí, těsně se vyhnul osmi praporům bojujícím pod pěti různými vlajkami a sedmého srpna 1918 konečně dorazil na Zahalečsko s jediným batohem na zádech. Rodnou zem zastihl na pokraji velkých společenských změn a domácnost ve stavu nejvyššího rozrušení. Jeho babička, hraběnka Rostovová, však byla stejně klidná a vyrovnaná jako vždycky.

„Sašo,“ řekla mu, aniž by vstala z křesla, „jak milé, že jsi přijel. Musíš mít hrozný hlad. Pojď, vypijeme si čaj.“

Když jí vysvětlil, že je nezbytné, aby opustila zemi, a popsal opatření, která pro ni po cestě učinil, hraběnka poznala, že jiná možnost neexistuje. Chápala, že přestože každý sluha v jejím domě je připraven ji následovat, musí odcestovat jen se dvěma. A stejně tak pochopila, proč s ní její vnuk a dědic, kterého vychovávala od jeho deseti let, nepojede.

Když bylo hraběti sedm, sousedův syn ho porazil v dámě tak drtivě, že došlo na slzy a klení a figurky skončily ve vzteku rozházené po podlaze. Tento zjevný nedostatek sportovního ducha vynesl hraběti chladnou výtku z úst jeho otce a předčasný odchod do postele bez večeře. Zatímco mladé hrabátko zíralo na strop a v prstech nešťastně svíralo okraje peřiny, přišla za ním babička. Posadila se v nohách jeho postele a vyjádřila jisté pochopení: „Prohra nikdy není nic pěkného,“ začala, „a ten malý Obolenskij je pěkný protiva. Ale, Sašo, chlapče, proč mu pro všechno na světě dávat to zadostiučinění?“ Stejně se s babičkou rozloučili v přístavu v Petěrgofu – zpříma a bez slz. Hrabě se vzápětí vrátil na rodinné sídlo, aby dohlédl na jeho zabednění.

V rychlém sledu následovalo vysmýčení komínů, vyprázdnění spíží a přikrytí veškerého nábytku. V zásadě to bylo stejné, jako když se rodina na sezónu stěhovala do Petrohradu – tedy až na to, že psy vyvázali z kotců, koně ze stájí a služebnictvo z jeho povinností. Potom hrabě naplnil jediný povoz výběrem toho nejlepšího rostovského nábytku, zavřel dveře na západku a vyrazil do Moskvy.

Je to ale zvláštní, přemítal hrabě, který byl nyní připraven opustit svůj někdejší příbytek. Od útlého věku se učíme dávat sbohem přátelům a rodině. Vyprovázíme rodiče a sourozence na nádraží, navštěvujeme bratrance a sestřenice, chodíme do škol, dáváme se k pluku, ženíme se a vdáváme, odjíždíme do ciziny. To všechno je součástí lidské zkušenosti – neustále se plácáme po zádech s přáním všeho dobrého a utěšujeme se myšlenkou, že o sobě brzy znovu uslyšíme.

Mnohem méně pravděpodobně nás zkušenost naučí, jak dát sbohem našemu majetku. A i kdyby uspěla? Podobnou lekci bychom nejspíš neocenili. Svých nejdražších věcí si totiž nakonec ceníme víc než svých přátel. Vozíme je s sebou z místa na místo, často navzdory značným výdajům a nepohodlí, oprašujeme je a leštíme, hubujeme děti, když kolem nich skotačí – a neustále dovolujeme, aby se plnily vzpomínkami, které je činí ještě nedocenitelnějšími. V téhle almaře, vybavíme si náhle, jsem se schovával jako kluk, tyhle stříbrné svícny zdobily o Vánocích náš jídelní stůl, tímhle kapesníkem si jednou otřela slzy a tak dále a tak dále. Nakonec si začneme myslet, že tento pečlivě schraňovaný majetek nám možná poskytne skutečnou útěchu, až budeme čelit ztrátě přítele.

Jenže věc je samozřejmě pouhou věcí.

A tak hrabě strčil sestřiny nůžky do kapsy, naposledy se rozhlédl po dědictví, které nechával za sebou, a potom ho navždy vypudil ze svého srdce.

___

O hodinu později hrabě dvakrát poposkočil na své nové matraci, aby vyzkoušel, v jaké tónině vržou její zrezivělá pera (bylo to gis), rozhlédl se po navršeném nábytku a připomněl si, že zamlada toužil po výletech parníkem do Francie a nočním vlakem do Moskvy.

A proč zrovna po těchto konkrétních cestách?

Přece proto, že lůžka na parníku a v nočním vlaku jsou tak malá!

Byl to hotový zázrak: stolek, který se dá složit, takže ho není vidět, zásuvky vestavěné do spodku postele, nástěnné lampy právě dost velké na to, aby osvítily stránku knihy. Tato úspornost byla pro mladou mysl jako líbezná hudba. Hovořila o účelné přesnosti a nesla v sobě příslib dobrodružství. Neboť nebylo nejmenších pochyb, že přesně takhle vypadala kajuta kapitána Nema při jeho pouti dvacet tisíc mil pod mořskou hladinu. A copak by každý malý chlapec, jenž měl všech pět pohromadě, milerád nevyměnil sto nocí v paláci za jedinou noc na palubě Nautilu?

A podívejme se. Po dlouhém čekání se hrabě nakonec dočkal.

A kromě toho, teď když polovinu pokojů v druhém patře obsadili bolševici, kteří neúnavně vyťukávali svá nařízení do psacích strojů, na šestém podlaží jste alespoň mohli v klidu přemýšlet.[*]

Hrabě se postavil a udeřil se hlavou o svažující se strop.

„Přesně tak,“ prohlásil.

Odsunul jedno křeslo s vysokým opěradlem, sloní lampy přesunul k posteli a otevřel svůj kufr. Nejprve vyndal fotografii ruské mírové delegace z roku 1905 a umístil ji na stůl, kam patřila. Následně vytáhl dvě láhve brandy a otcovy stolní hodiny, které odbíjejí dvakrát. Když však vyjmul babiččino operní kukátko a položil jej na stolek, jeho pozornost upoutal jakýsi pohyb u malinkého vikýře. Přestože okno mělo velikost pozvánky na večeři, při jeho vnějším okraji na měděné římse přistál holub.

„Ale, ale, dobrý den,“ pozdravil hrabě. „Je od vás moc pěkné, že jste se zastavil.“

Holub opětoval jeho pohled s jasně majetnickým výrazem v oku. Pak zašoupal pařátky o plechování a několikrát rychle klovl zobákem do skla.

„Ano,“ souhlasil hrabě. „Na tom, co říkáte, něco bude.“

Zrovna se chystal novému sousedovi vysvětlit svůj nenadálý příchod, když vtom se z chodby ozvalo slabé odkašlání. Aniž by se otočil, hrabě poznal, že je to Andrej, maître d’ hotelové restaurace Bojarský, neboť ten na svou přítomnost upozorňoval výhradně tímto způsobem.

Hrabě holubovi pokývl, aby ho ujistil, že budou v započatém hovoru brzy pokračovat, zapnul si sako a otočil se, jen aby zjistil, že tentokrát ho nenavštívil jen vedoucí restaurace: ve dveřích se tísnili hned tři členové hotelového personálu.

Byl tu Andrej se svým dokonalým držením těla a rozvážnýma rukama s dlouhými prsty, Vasilij, nezaměnitelný hotelový správce, a Marina, stydlivá kráska, již nedávno povýšili z pokojské na švadlenu. Trojice měla ten samý zmatený výraz, který hrabě o pár hodin dříve zaznamenal ve tvářích Arkadije a Valentýny. Konečně mu to došlo: když ho to ráno odváželi, všichni nejspíš čekali, že už se nikdy nevrátí. Zpoza zdí Kremlu se vynořil jako letec z trosek letounu.

„Drazí přátelé,“ zvolal hrabě. „Nepochybně chcete slyšet o dnešních událostech. Jak asi víte, pozvali si mě do Kremlu k malému tête-à-tête. Tam několik patřičně vousatých úředníků sloužících v řadách současného režimu shledalo, že mám být za své zločiny – koneckonců jsem se narodil jako šlechtic – odsouzen strávit zbytek života… v tomto hotelu.“

V odpověď na nadšený jásot si hrabě se svými hosty potřásl rukou a každému z nich vyjádřil vděk za jejich sounáležitost i svůj upřímný dík.

„Pojďte dál, pojďte dál,“ vybídl je.

Členové hotelového osazenstva se vmáčkli mezi strmící věže nábytku.

„Kdybyste byl tak laskav,“ řekl hrabě a podal Andrejovi jednu láhev brandy. Pak poklekl před Velvyslancem, zvedl přezky a rozevřel ho jako obrovskou knihu. Uvnitř bylo pečlivě uloženo padesát dva skleniček – přesněji řečeno šestadvacet párů skleniček –, každá tvarovaná podle svého účelu, od impozantní objemné sklenky na burgundské po malinké okouzlující sklínky na barevné likéry jižní Evropy. V duchu večerních hodin hrabě náhodně vybral čtyři sklenice a rozdal je svým hostům, zatímco Andrej, který mezitím zbavil láhev zátky, začal rozlévat alkohol.

Jakmile hosté drželi svou brandy, hrabě pozvedl vlastní sklenici.

„Na Metropol,“ řekl.

„Na Metropol!“ zvolali v odpověď.

Hrabě měl hostitelství v krvi a během následující hodiny, kdy občas dolil sklínku a zapředl rozverný hovor, si udělal jasný obrázek o povaze každé osoby v místnosti. Navzdory formálnosti náležící jeho postavení Andrej dnes večer nešetřil úsměvy a sem tam své kumpány obdaroval veselým mrknutím. Vasilij, který se vždy vyjadřoval přesně a k věci, když naváděl turisty k historickým památkám, se náhle rozezpíval jako člověk, jenž si zítra dost možná nebude pamatovat, co pronesl dnes. Marina se rozverně chichotala a pro jednou se neobtěžovala zakrýt si ústa rukou.

Právě toho večera hrabě víc než kdy jindy ocenil jejich bodrou náladu a veselí, avšak nebyl tak marnivý, aby si myslel, že pramení pouze z novinek o jeho šťastném úniku. Na rozdíl od většiny lidí totiž věděl, že v září roku 1905 členové delegace podepsali portsmouthskou mírovou smlouvu značící konec rusko-japonské války. Během sedmnácti let od uzavření míru (stěží minula jedna generace) Rusko zasáhla světová válka, dva hladomory a takzvaný Rudý teror. Krátce řečeno, byla to doba dramatických zvratů, které neušetřily nikoho. Ať už jste se klonili vpravo nebo vlevo, byli jste rudí nebo bílí, ať už se vaše osobní postavení zlepšilo či zhoršilo, nebylo pochyb o tom, že je konečně čas napít se na zdraví národa.

___

V deset hodin večer hrabě doprovodil své hosty k točitým schodům a popřál jim dobrou noc se stejnou obřadností, k jaké by se uchýlil u dveří rodinného sídla v Petrohradu. Po návratu do svého pokoje otevřel okno (i když mělo velikost poštovní známky), nalil si zbytek brandy a usadil se za stůl.

Stůl vyrobený v Paříži Ludvíka XVI., nádherný kousek se zlatým zdobením a koženým povrchem typickým pro danou dobu, odkázal hraběti jeho kmotr, velkovévoda Demidov. Šlo o muže s majestátními bílými licousy, světle modrýma očima a zlatými epoletami, jenž mluvil čtyřmi jazyky a četl v šesti. Nikdy se neoženil, zastupoval svou zemi v Portsmouthu, spravoval tři panství a obecně vzato upřednostňoval přičinlivost před nesmysly. Ještě předtím však sloužil po boku Rostovova otce jako mladý, lehkomyslný kadet vojenské jízdy. Proto se z něj později stal chlapcův bdělý opatrovník. A když rodiče hraběte roku 1900 jen několik hodin po sobě sklátila cholera, velkovévoda si vzal mladíka stranou a vysvětlil mu, že musí být silný kvůli své sestře, že nepřízeň osudu má mnoho podob, a pokud se člověk nevypořádá s okolnostmi, okolnosti se vypořádají s ním.

Hrabě přejel rukou po koženém povrchu stolu, v němž se nezřetelně rýsovaly dva důlky.

Kolik velkovévodových slov pamatovaly? Na tomhle stole psal čtyřicet let stručné instrukce správcům a údržbářům, přesvědčivé argumenty státníkům, vynikající rady přátelům. Jinými slovy to byl stůl, s nímž se muselo počítat.

Hrabě dopil brandy, odsunul židli a sedl si na podlahu. Přejel dlaní po pravé přední noze stolu a našel západku. Stiskl ji, načež se otevřela neviditelná dvířka a odhalila dutinu vystlanou sametem, která byla stejně jako výdutě ve zbylých třech nohách plná zlatých mincí.

* Věc se měla tak, že první předseda Všeruského ústředního výkonného výboru Jakov Sverdlov zamkl ústavní komisi do místností přímo pod hraběcím apartmá, načež přísahal, že klíčem znovu otočí teprve tehdy, až její členové splní svůj úkol. A tak psací stroje neúnavě klapaly nocí, dokud nestvořily historický dokument, který zaručoval všem Rusům svobodu svědomí (článek 13), svobodu projevu (článek 14), svobodu shromažďování (článek 15) a svobodu odnětí všech výše zmíněných práv, pokud by byla „užita k podrývání socialistické revoluce“ (článek 23)!

Anglikán na souši

V půl desáté ráno se hrabě Alexandr Iljič Rostov v posteli zavrtěl, krátce pobyl v rozmlžených momentech předcházejících návrat vědomí a na jazyku poválel příchuť budoucího dne.

Za necelou hodinu by se procházel Tverskou ulicí s kníry připomínajícími dvě plachty napjaté ve větru a těšil by se z teplého jarního vzduchu. Cestou by si u stánku na Gazetné ulici koupil Herald, prošel by kolem Filippovova pekařství (minutku by postál u výlohy se zákusky) a pak by pokračoval na schůzku se svými bankéři.

Potom by se ale zastavil na obrubníku (aby počkal, až projedou automobily), načež by si vzpomněl, že ve dvě hodiny obědvá v Klubu žokejů, a přestože na něj bankéři čekají už od půl jedenácté, neustále je rozličnými způsoby zaměstnávají jejich deponenti, a tak se pravděpodobně nic nestane, když je nechá čekat o chvíli déle… S tím pomyšlením by si pospíšil zpátky, sňal cylindr z hlavy a otevřel by dveře Filippovova obchodu.

Jeho smysly by v mžiku došly odměny v podobě nezpochybnitelných důkazů pekařova mistrovství. Ve vzduchu by se vznášela jemná vůně čerstvě upečených preclů, sladkých rolád a bochníků chleba tak výstavních a dokonalých, že je denně dováželi vlakem do Ermitáže. V úhledných řadách za vitrínou by zatím čekaly koláče s polevami připomínajícími svou barevnou rozmanitostí tulipány v Amsterdamu. Hrabě by přišel k pultu a požádal mladou slečnu ve světle modré zástěře o kousek mille-feuille (jak příhodně pojmenováno!) a s obdivem by sledoval, jak bere čajovou lžičku a opatrně přesunuje dobrotu ze stříbrné lopatky na porcelánový talíř.

Se zákuskem v ruce by se usadil co nejblíže k malému rohovému stolku, kde se každé ráno scházely dámy z vysokých společenských kruhů, aby probraly události předchozího večera. Vědomy si svého okolí, ženy by nejdřív mluvily šeptem, jak se na šlechtičny sluší a patří, avšak rychle by se nechaly unést proudem citů a zvýšily hlasy, a to tak, že kolem čtvrt na dvanáct by i ten nejtaktnější návštěvník pekařství neměl na vybranou a musel chtě nechtě odposlouchávat jejich milostná soužení, která měla víc vrstev než pětipatrový dort.

Nejpozději čtvrt hodiny před polednem by hrabě dojedl, očistil si knír od drobků, mávnutím ruky poděkoval dívce za pultem, kloboukem pokynul třem mladým dámám, s nimiž předtím krátce pohovořil, načež by znovu vplul do čilého provozu na Tverské ulici, kde by zapřemýšlel: Co dál? Možná by se zastavil v galerii Bertrand, aby si prohlédl poslední plátna z Paříže, vklouzl na konzervatoř, kde se kvartet mladistvých hudebníků snažil o adaptaci Beethovena, anebo by se oklikou vrátil do Alexandrovské zahrady, kde by z pohodlné lavičky obdivoval šeříky, zatímco poblíž by vrkal holub, šoupaje pařátky o měděné plechování okenního parapetu.

O měděné plechování okenního parapetu…

„Ach ano,“ zamumlal si hrabě. „Nic z toho se, počítám, nestane.“

Kdyby zavřel oči a otočil se ke stěně, vrátil by se na svou lavičku přesně v tu správnou chvíli, aby poznamenal, Jaká to milá náhoda, zatímco kolem procházely tři mladé dámy z Filippova?

Nepochybně. Jenže představovat si, co by mohlo být za zcela jiných okolností, je nejjistější cestou do ústavu pro choromyslné.

A tak se hrabě posadil, narovnal se, chodidly rovnoměrně spočinul na holé podlaze a nakroutil si knír.

Na velkovévodově stole stála sklenice na šampaňské a napoleonka na brandy. Při pohledu na štíhlou vzpřímenost jedné a přikrčenou zaoblenost druhé si hrabě chtě nechtě vybavil Dona Quijota a Sancha Panzu na pláních Sierry Moreny. Nebo Robina Hooda a bratra Tucka ve stínech Sherwoodu. Anebo prince Hala a Falstaffa před branami –

Vtom se ozvalo zaklepání.

Hrabě se postavil a znovu se udeřil hlavou o strop.

„Okamžik!“ zavolal, promnul si temeno a vzápětí už se přehraboval v kufru s cílem najít župan. Jakmile byl vhodně oblečený, otevřel dveře. Na chodbě našel přičinlivého mladíka se svou každodenní snídaní – konvicí kávy, dvěma sušenkami a kouskem ovoce (dnes to byla švestka).

„Výborně, Juriji! Pojďte dál, pojďte dál. Dejte to sem.“

Jurij položil snídani na cestovní kufr, hrabě se posadil za stůl velkovévody a napsal rychlý vzkaz jakémusi Konstantinu Konstantinoviči, bydlištěm v Durnovské ulici.

„Byl byste tak laskav a doručil to, chlapče?“

Jurij nebyl z těch, co se vymlouvají, a tak se chopil zprávy, slíbil, že ji doručí osobně, a s úklonou přijal nabízené spropitné. Na prahu se zastavil.

„Mám nechat… pootevřené dveře?“

Byla to rozumná otázka. Pokoj byl poněkud zatuchlý a na šestém podlaží nehrozilo, že by někdo narušoval vaše soukromí.

„Buďte tak laskav.“

Zatímco Jurijovy kroky odeznívaly na úzkém schodišti, hrabě si kapesník položil do klína a nalil si šálek kávy, který poctil několika kapkami smetany. Po prvním usrknutí spokojeně shledal, že Jurij musel poslední tři poschodí vyběhnout, neboť káva nebyla ani o stupeň studenější než obvykle.

Když se však snažil svým loupacím nožem oddělit dužinu švestky od její pecky, všiml si stříbřitého stínu, stejně nehmotného jako obláček kouře, jak vklouzává za jeho kufr. Vyklonil se stranou, aby nahlédl za vysoké opěradlo křesla, načež shledal, že ona záhadná bludička není nikdo jiný než kocour obývající přízemí Metropolu. Byla to jednooká ruská modrá kočka, která věděla o všem, co se v hotelu šustlo, a teď si nejspíš přišla osobně prohlédnout nový hraběcí příbytek. Kocour vystoupil ze stínu kufru, skočil z podlahy na Velvyslance, z Velvyslance na boční stolek a ze stolku na vrchol třínohého sekretáře, aniž by při tom vydal jediný zvuk. Když dosáhl této vyvýšené pozice, nemilosrdným okem zhodnotil místnost a nakonec po kočičím způsobu zklamaně zavrtěl hlavou.

„Ano,“ souhlasil hrabě, jenž právě zakončil vlastní prohlídku. „Vím, co myslíš.“

Díky nesourodé změti nábytku namačkané na malém prostoru připomínalo nové hraběcí panství zásilkovnu na Arbatu. Místnosti této velikosti by bylo stačilo jedno křeslo s vysokým opěradlem, jeden noční stolek a jedna lampa. Taky by se docela dobře obešla bez babiččina limožského porcelánu.

A knihy? Všechny! prohlásil hrabě s takovou suverénností. Ale teď, za denního světla, musel přiznat, že se při udělování pokynů neřídil ani tak zdravým rozumem, jako spíš dětinskou pohnutkou ohromit poslíčky a usadit strážné. Protože tyhle knihy ve skutečnosti ani neměl moc rád. Jeho osobní knihovna, plná velkolepých příběhů z per takových velikánů jako Balzac, Dickens či Tolstoj, zůstala v Paříži. Svazky, které poslíčci dovlekli do podkroví, patřily jeho otci – a protože byly zasvěcené studiu racionální filozofie a vědě moderního zemědělství, slibovaly lopotné čtení a mimořádnou nestravitelnost.

Nepochybně bylo třeba dalšího protřídění.

A tak hrabě pojedl, umyl se a oblékl a potom se dal do díla. Nejprve zkusil dveře sousedního pokoje. Musely být zevnitř zabarikádované něčím těžkým, neboť se pod náporem jeho ramene sotva pohnuly. Další tři místnosti byly od podlahy ke stropu zavalené rozličným haraburdím, ale v posledním pokoji, mezi břidlicovými taškami a kusy plechu z okenních parapetů poházených kolem starého otlučeného samovaru, v němž si pokrývači kdysi vařili čaj, bylo prostoru víc než dost.

Hrabě se vrátil do svého pokoje a pověsil několik svých sak do skříně. Vybalil pár kalhot a košil, které umístil do pravého zadního rohu svého sekretáře (aby se ujistil, že se to třínohé monstrum nepřekotí). Potom popadl kufr, polovinu nábytku a všechny otcovy knihy kromě jedné a postupně je vytahal na chodbu. Tímto způsobem během hodiny zredukoval zařízení pokoje na to nejnutnější: stůl a židli, postel, noční stolek, křeslo s vysokým opěradlem pro hosty a tři metry dlouhou uličku právě dost širokou na to, aby se v ní džentlmen mohl zadumaně procházet.

Hrabě spokojeně mrkl na kocoura (který si zrovna hověl v pohodlném křesle s vysokým opěradlem a z pacek si slízával smetanu). „Co tomu říkáš teď, piráte stará?“

Pak se usadil za stůl a do ruky vzal jedinou knihu, již si ponechal. Bylo to alespoň deset let, co sám sobě slíbil, že přečte ono světoznámé dílo, které tak miloval jeho otec. A přesto pokaždé, když ukázal prstem na kalendář a prohlásil: Tenhle měsíc se oddám Esejím Michela de Montaigne!, do dveří v té či oné podobě nakoukl prohnaný život a plány mu zmařil. Došlo k nečekanému vyznání citů, které nemohl s čistým svědomím ignorovat. Zavolal bankéř. Anebo do města přijel cirkus.

Život se nás koneckonců vždycky pokusí svést.

Okolnosti se však konečně jednou spojily nikoliv proto, aby hraběte rozptýlily, nýbrž aby mu poskytly čas a samotu nutnou ke čtení. A tak se kniha přece jen dočkala. Hrabě ji sevřel v ruce, jednu nohu položil na sekretář, zvrátil se dozadu, až židle balancovala na zadních nohou, a začal číst.

O tom, jak rozličnými způsoby dospíváme ke stejnému konci

Nejběžnější způsob, jak obměkčit srdce těch, jimž jsme ukřivdili, když jsme jim vydáni na milost a jejich srdce prahne po pomstě, je podřídit se, abychom v nich probudili lítost a soucit. Je však známo, že troufalost a nezlomnost – tedy prostředky zcela odlišné – někdy poslouží zrovna tak dobře…

Číst si a houpat se přitom na židli byl zvyk, k němuž se poprvé uchýlil na Zahalečsku.

Během těch nádherných letních dnů, kdy kvetly sady a z trávy vykukovaly liščí ohony, si s Helenou našli příjemný koutek a strávili celé hodiny sladkým nicneděláním. Jednou to bylo pod pergolou na horní terase, jindy u velkého jilmu v ohbí řeky. Zatímco Helena vyšívala, hrabě se zhoupl na židli – rovnováhu udržoval tím, že se chodidlem lehce opřel o okraj kašny nebo kmen stromu –, aby jí předčítal z jejího oblíbeného Puškina. Hodinu za hodinou, sloku za slokou její malá jehla neúnavně poskakovala vpřed.

„Kde všechny ty stehy skončí?“ ptal se jí občas, když dokončil stránku. „Touhle dobou už jsi jistě poctila každý polštář v domě motýlem a každý kapesník monogramem.“ A když ji obvinil z toho, že v noci své vyšívání páře jako Pénelopé, aby se dočkala dalších veršů, tajemně se usmála.

Hrabě vzhlédl od Montaigne a zadíval se na Helenin portrét opřený o zeď. Namalovali ho v srpnu: jeho sestra seděla za jídelním stolem na Zahalečsku a před sebou měla mísu broskví. Jak znamenitě Serov zachytil její podobu – vlasy černé jako havraní křídla, lehce zarudlé líce, jemný, shovívavý výraz ve tváři. Možná na těch stezích něco bylo, pomyslel si hrabě, jakási nenápadná moudrost, v níž se Helena zdokonalovala s každým vyšitým očkem. Ano, už ve čtrnácti se vyznačovala takovou dobrosrdečností, že jste mohli jen hádat, jakou laskavost a půvab mohla vyzařovat v pětadvaceti…

Hraběte z rozjímání vyrušilo lehké zaklepání na dveře. Zaklapl otcovu knihu, ohlédl se a na prahu spatřil asi šedesátiletého Řeka.

„Konstantin Konstantinovič!“

Hrabě nechal přední nohy židle s žuchnutím dopadnout na podlahu, došel ke dveřím a potřásl návštěvníkovi rukou.

„Jsem moc rád, že jste přišel. Setkali jsme se jen jednou nebo dvakrát, takže si mě možná nepamatujete, ale mé jméno je Alexandr Rostov.“

Starý Řek se uklonil, aby dal najevo, že mu to hrabě nemusí připomínat.

„Pojďte dál, pojďte dál. Posaďte se.“

Hrabě mávl Montaignem na jednookého kocoura (který se syčením skočil na podlahu), nabídl hostu uvolněné křeslo a sám se usadil za stůl.

Řek na hraběte hleděl s výrazem uměřené zvědavosti – což bylo nejspíš pochopitelné, neboť v pracovní záležitosti se ti dva ještě nikdy nesetkali. Koneckonců, hrabě nebyl zvyklý prohrávat v kartách. I tak se ale odhodlal začít.

„Jak vidíte, Konstantine, mé poměry se změnily.“

Host si dovolil vyjádřit své překvapení.

„Ne, je to tak,“ odvětil hrabě. „Změnily se, a to dost zásadně.“

Řek se jedinkrát rozhlédl po místnosti a pak zvedl ruce, aby naznačil, že ví, jak rychle k něčemu podobnému může dojít.

„Možná hledáte cestu k jistému… kapitálu?“ zeptal se.

Když otázku pokládal, před slovem kapitál se na zlomek vteřiny odmlčel. A podle Rostovova vytříbeného mínění to byla dokonalá odmlka – taková, kterou vyšlechtíte za desetiletí vybraných konverzací. Odmlka, jíž druhému mluvčímu vyjadřujete soustrast, aniž byste jen na okamžik naznačili, že v jeho postavení došlo ke změně.

„Ne, ne,“ ujistil ho hrabě a zavrtěl přitom hlavou, aby zdůraznil, že půjčování neměla jeho rodina nikdy ve zvyku. „Naopak, Konstantine, myslím, že mám něco, co by vás mohlo zajímat.“ A pak jakoby odnikud vytáhl jednu z mincí ukrytých v noze velkovévodova stolu. Podržel ji mezi palcem a ukazováčkem.

Starý Řek si ji chvíli prohlížel, načež pomalu, uznale vydechl. Konstantin Konstantinovič kdysi poskytoval půjčky a své řemeslo nezapomněl: i nyní mu stačilo zběžně si předmět prohlédnout, chvíli ho podržet v ruce a vzápětí odhadnout jeho skutečnou cenu.

„Mohu…?“ zeptal se.

„Beze všeho.“

Řek minci uchopil do prstů, jednou ji otočil a pak ji se zbožnou úctou vrátil zpátky. Nejen že to byl dokonalý kousek v čistě metalurgickém slova smyslu; pomrkávající dvojitý orel na rubu zběhlému oku prozradil, že jde o jednu z pěti tisíc mincí vyražených na památku korunovace Kateřiny Veliké. V dobrých časech by se takový kus zakoupený od džentlmena v nouzi dal s rozumným ziskem prodat i té nejopatrnější bance. Avšak v dobách dramatických změn? Zatímco poptávka po běžných luxusních předmětech klesala závratným tempem, cena podobných pokladů utěšeně rostla.

„Odpusťte mi mou zvědavost, Vaše Excelence, ale je to… jediný kousek?“

„Jediný? Ach, nikoliv.“ Hrabě zavrtěl hlavou. „Žije si jako voják v kasárnách. Jako otrok na galejích. Bojím se, že není ani chvíli sám.“

Starý Řek znovu vydechl.

„V tom případě tedy…“

Během několika dalších minut muži bez velkých průtahů uzavřeli dohodu. Řek navíc prohlásil, že mu bude ctí a potěšením osobně doručit tři vzkazy, jež hrabě na místě sepsal. Pak si potřásli rukou jako staří známí a domluvili se, že se přesně za tři měsíce znovu sejdou.

Řek se ve dveřích zastavil.

„Vaše Excelence… mohu se vás zeptat na něco osobního?“

„Beze všeho.“

Stařec téměř stydlivě mávl k velkovévodovu stolu.

„Dočkáme se dalších veršů?“

Hrabě se usmál na znamení vděku.

„Je mi líto, Konstantine, ale básnické dny mám dávno za sebou.“

„V tom případě, hrabě Rostove, je lítost na naší straně.“

___

V diskrétní části severovýchodního křídla druhého patra hotelu Metropol se nacházel Bojarský – nejlepší restaurace v Moskvě a možná i v celém Rusku. Podnik s klenutými stropy a tmavě červenými zdmi připomínajícími bojarský příbytek se pyšnil nejelegantnějším vybavením ve městě, nejkultivovanější obsluhou a především tím nejrafinovanějším šéfkuchařem pod sluncem.

Večeře u Bojarského byly tak vyhlášené, že jste se bez ohledu na den v týdnu museli prodrat davem, jen abyste upoutali pozornost Andreje vládnoucího nad velkou černou rezervační knihou, do níž byla zanášena jména vybraných šťastlivců. A když vás maître d’ kývnutím hlavy vyzval, abyste vstoupili dovnitř, dalo se čekat, že vás cestou ke stolu pětkrát zastaví ve čtyřech různých jazycích a nakonec se vám u příjemně diskrétního místa v rohu restaurace dostane od číšníka v bílém smokingu bezchybné obsluhy.

Přesněji řečeno, takovou úroveň jste mohli očekávat do dvacátého roku, kdy bolševici po uzavření hranic zakázali užívání rublů v prvotřídních restauracích – čímž je znepřístupnili devadesáti devíti procentům obyvatelstva. I dnes večer, když hrabě načal svůj předkrm, sklenice na vodu sem tam cinkly o příbory, páry si trapně šuškaly, a dokonce i ten nejlepší číšník se občas zapomněl a nepřítomně zíral na strop.

Ale každá doba má své přednosti, dokonce i období zmatků…

Když Emila Žukovského roku 1912 přesvědčili, aby se stal šéfkuchařem Metropolu, na povel dostal zkušené zaměstnance a kuchyni úctyhodných rozměrů. Navíc měl k dispozici tu nejvěhlasnější spižírnu na východ od Vídně. Police s kořením přetékaly nejoblíbenějšími chutěmi z celého světa, na hácích v chladicí místnosti visela sbírka zvířat a ptáků – kdekdo by došel k unáhlenému závěru, že rok 1912 byl k prověření šéfkuchařových schopností zcela dokonalý. Avšak v době blahobytu dokáže chuťové buňky potěšit kdejaký hňup s vařečkou v ruce. Skutečné zkoušce podrobí kuchařského génia teprve období strádání. A k tomu se nejlépe hodí válka.

V době těsně po revoluci, jež se vyznačovala ekonomickým úpadkem, neúrodou a zastaveným obchodem, se vybrané suroviny staly v Moskvě stejně vzácnými jako motýli na moři. Spižírny Metropolu byly litr za litrem, kilo za kilem a zrnko za zrnkem vypleněny a šéfkuchaři nezbylo než očekávání svých hostů uspokojit pomocí kukuřičné mouky, květáku a zelí – krátce řečeno čímkoliv, co bylo zrovna k sehnání.

Ano, někdo měl Emila Žukovského za bručouna; jiní o něm tvrdili, že je úsečný a nepříjemný. Další říkali, že je to výbušný, nerudný skrček. Avšak nikdo si nedovolil zpochybnit jeho kuchařské umění. Vezměte si například pokrm, jenž hrabě právě dojídal: saltimbocca spředená z nouze. Místo telecí kotlety použil Emil naklepané kuřecí prso. Namísto parmského prosciutta nakrájel tenké plátky ukrajinské šunky. A místo šalvěje, křehké bylinky, která spojí všechny vybrané chutě dohromady? Zvolil bylinu stejně jemnou a výraznou jako šalvěj, ale mnohem trpčí… nebyla to ani bazalka, ani oregano, tím si byl hrabě jistý. Rozhodně na ni však nenarazil poprvé…

„Jak jste dnes večer spokojen, Vaše Excelence?“

„Ach, Andreji. Všechno je vynikající jako obvykle.“

„A vaše saltimbocca?“

„Vskutku rafinované provedení. Nicméně mám otázku: ta rostlinka, co ji dal Emil pod šunku – vím, že to není šalvěj. Nebude to náhodou kopřiva?“

„Kopřiva? To si nemyslím. Ale zeptám se.“

Maître d’ se uklonil a omluvil se.

Emil Žukovskij je nepochybně génius, pomyslel si hrabě, avšak Bojarský by neměl pověst vynikajícího podniku nebýt člověka, jenž zajišťuje jeho hladký a plynulý provoz. A tím člověkem je Andrej Duras.

Andrej, jenž se narodil v jižní Francii, byl pohledný vysoký muž s prošedivělými skráněmi. Jeho určujícím rysem však nebyl vzhled, vzrůst či vlasy, nýbrž prsty s dokonale upravenými nehty, které byly o centimetr delší než prsty většiny mužů stejné výšky. Kdyby byl Andrej pianistou, snadno by si poradil s duodecimou. Kdyby byl loutkářem, sám by zinscenoval souboj mezi Macbethem a Macduffem za přihlížení tří čarodějnic. Jenže Andrej nebyl ani pianistou, ani loutkářem – alespoň ne v tradičním slova smyslu. Byl vedoucím restaurace Bojarský, kde hosté neustále žasli nad tím, jak jeho bělostné ruce bezchybně plní jeden úkol za druhým.

Například dovedl skupinu žen ke stolu a pak jako by odsunul všechny židle naráz. Když jedna dáma vytáhla cigaretu, v jedné ruce okamžitě držel zapalovač, zatímco druhou chránil plamen (jako by snad ve slavném Bojarském někdy táhlo!). A když žena s vinným lístkem v ruce požádala o doporučení, neukázal na bordeaux, ročník 1900 – alespoň ne v teutonském slova smyslu. Místo toho lehce natáhl ukazováček, a to způsobem připomínajícím slavné gesto na stropu Sixtinské kaple, jímž prvotní hybatel přenáší jiskru života. Potom se s úklonou omluvil a odešel do kuchyně.

Neuběhla ani minuta a dveře se znovu rozlétly – tentokrát v nich stál samotný Emil Žukovskij.

Šéfkuchař o výšce stopětašedesáti centimetrů a devadesáti kilogramech čisté váhy bleskově přehlédl místnost a pak vyrazil k hraběti s Andrejem v patách. Po cestě přes jídelnu zavadil o židli jednoho z hostů a málem srazil pikolíka odnášejícího tác s nádobím. U Rostovova stolu se prudce zastavil a změřil si ho od hlavy k patě, jako by hodnotil protivníka těsně před výzvou k souboji.

„Bravo, monsieur!“ zvolal pohrdavým tónem. „Bravo!“

Pak se otočil na podpatku a vrátil se do kuchyně. Lehce udýchaný Andrej se na znamení omluvy uklonil a zároveň hraběti pogratuloval.

„Byla to kopřiva, Vaše Excelence. Vaší vytříbené chuti není rovno.“

Hrabě nebyl škodolibý, ale nemohl si odpustit spokojené pousmání.

Andrej věděl, že hrabě je na sladké, a tak ukázal k vozíku se zákusky.

„Mohu vám jako poklonu nabídnout kousek švestkového koláče…?“

„Děkuji, Andreji, to je od vás nanejvýš pozorné. Za běžných okolností bych neváhal ani vteřinu, ale dnes večer jsem vázán jinde.“

___

Hrabě přijal skutečnost, že pokud se nevypořádáte s okolnostmi, vypořádají se ony s vámi, a následně se rozhodl zvážit, jak takové vypořádávání zaonačit, když vás odsoudili k doživotnímu domácímu vězení.

Edmonda Dantèse v pevnosti If od šílenství zachránily myšlenky na pomstu. Nespravedlivě uvězněný muž přežil díky tomu, že systematicky osnoval pád strůjců svého neštěstí. Cervantese zotročeného alžírskými piráty poháněly vpřed dosud nenapsané stránky jeho románů. A když Napoleon na ostrově Elba procházel mezi slepicemi, překračoval blátivé louže a odháněl mouchy, vidiny triumfálního návratu do Paříže posílily jeho vůli přežít.

Jenže hrabě nebyl pomstychtivé povahy, k psaní eposů mu chyběla představivost a rozhodně neměl tak bujné ego, aby snil o znovunastolení říše. Kdepak. Na své okolnosti musí použít zcela jiný model zajatce: Anglikána vyvrženého na souš. Stejně jako Robinson Crusoe uvězněný na ostrově Zoufalství si i on udrží odhodlání tím, že se uchýlí k řešení praktických problémů. Jakmile se sny o rychlé záchraně rozplynou v nenávratnu, Robinsoni tohoto světa hledají přístřeší a zdroj čerstvé vody, učí se rozdělat oheň, studují topografii svého ostrova, jeho klima, faunu a flóru a přitom ani na okamžik nepřestávají pátrat po stopách v písku či po bílé plachtě na obzoru.

Když hrabě starému Řekovi předával tři vzkazy spěšně sepsané za velkovévodovým stolem, poháněla ho právě praktičnost. Během několika hodin ho navštívili dva poslové: mladík od společnosti Muir & Mirrielees přinesl hraběti jemné povlečení a vhodný polštář, další vzápětí přispěchal z Petrovské pasáže se čtyřmi kousky jeho oblíbeného mýdla.

A třetí adresát? Slečna musela přijít, když byl hrabě na večeři. Neboť když se do svého příbytku vrátil, na posteli na něj čekala bleděmodrá krabice s jedním kouskem lahodného mille-feuille.

Schůzka

Ještě nikdo nevítal odbíjení dvanácté s takovým nadšením. Ani v Rusku. Ani v Evropě. Ani na celém širém světě. Kdyby Julie vzkázala Romeovi, že se v poledne objeví u okna, nadšení mladého Veroňana v určenou hodinu by nevyvážilo radost, jakou teď zakoušel hrabě. A kdyby dětem doktora Stalbauma Fritzovi a Claře o Vánocích řekli, že se dveře salonu otevřou přesně o dvanácté, jejich veselí by nepředčilo extázi hraběte, jakmile hodiny odbily poprvé.

Když krátce po desáté úspěšně odrazil myšlenky na Tverskou ulici (i náhodné setkání s dámami z vysokých společenských kruhů), umyl se a oblékl, dopil svůj šálek kávy a dojedl kousek ovoce (dnes to byl fík), dychtivě se chopil Montaigneova mistrovského díla, jen aby zjistil, že každou patnáctou řádku zalétá pohledem k hodinám…

Ano, když se hrabě včera k Esejím uchyloval poprvé, měl své pochyby. Byla to jedna kniha, ale tloušťkou si nezadala s Biblí. Připomínala opusy, do nichž člověk nahlédne, možná je i prolistuje, ale zásadně je nečte. Podezření, že kniha vznikala s myšlenkou na zimní měsíce, však potvrdilo teprve zhlédnutí obsahu – šlo o úctyhodný seznam sto sedmi statí na témata jako stálost, uměřenost, samota a spánek. Eseje byly ideálním dílem na dobu, kdy ptáci táhnou do teplých krajin, u krbu se vrší dřevo a pole halí bílý sníh, tedy pro chvíle, kdy netoužíte jít ven a vašim přátelům se zase nechce vás navštěvovat.

Hrabě však neztratil odvahu. Rozhodně pohlédl na hodiny a s výrazem ošlehaného námořního kapitána, jenž se vydává na dalekou pouť a do lodního deníku zanáší přesný čas vyplutí z přístavu, se znovu ponořil do vln prvního zamyšlení: „O tom, jak rozličnými způsoby dospíváme ke stejnému konci.“

V této úvodní eseji, která se jen hemžila pádnými příklady z dějin, autor přednesl velmi přesvědčivý argument, že když jsme někomu vydáni na milost, měli bychom prosit o slitování.

Anebo zůstat hrdí a nezlomní.

Když jasně stanovil, že ten i onen způsob může být správný, Montaigne přešel k druhému zamyšlení: „O smutku.“

Zde citoval řadu nezpochybnitelných autorit zlatého věku latinské literatury, jejichž ústy závěrem potvrdil, že smutek je cit, který je nejlepší sdílet s ostatními.

Anebo si ho nechat pro sebe.

Zhruba v polovině třetí eseje se hrabě přistihl, jak už počtvrté nebo popáté hledí na hodiny. Anebo to bylo pošesté? Přesný počet kradmých pohledů sice nešlo určit, avšak hodiny nepochybně přitáhly jeho pozornost více než jednou.

Vždyť to taky byl nějaký časoměr!

Otec hraběte dal stolní hodiny, které odbíjejí dvakrát, vyrobit na zakázku u firmy Breguet a šlo vskutku o mistrovské dílo. Smaltovaný ciferník měl obvod podobný grepu, lazuritové tělo se asymptoticky svažovalo směrem dolů a hodinový strojek s rubínovými ložisky stvořili řemeslníci proslulí po celém světě svým neochvějným smyslem pro přesnost. A jejich pověst byla rozhodně zasloužená, neboť hrabě při čtení třetí eseje (v níž se Platón, Aristotelés a Cicero tísní na jedné pohovce s císařem Maxmiliánem) slyšel každé zatikání.

Deset dvacet a padesát šest vteřin, řekly hodiny.

Deset dvacet a padesát sedm vteřin.

Padesát osm.

Padesát devět.

Ty hodiny počítaly vteřiny stejně bezchybně jako Homér své daktyly a Petr hříchy hříšníků!

Ale kde jsme to byli?

Ach ano. Esej třetí.

Hrabě si posunul židli o něco doleva, aby na hodiny neviděl, a začal hledat rozečtenou pasáž. Byl si téměř jistý, že jde o pátý odstavec na straně patnáct. Jenže když se zadíval na slova před sebou, nepoznával jediné z nich a stejně cizí byly i předchozí odstavce. Nakonec se musel vrátit o celé tři stránky zpět, než našel úsek, z nějž si vybavoval dost na to, aby mohl s čistým svědomím pokračovat ve čtení.

„Tak takhle to s tebou je?“ zeptal se Michela de Montaigne. „Jeden krok vpřed a dva zpátky?“

Hrabě se rozhodl ukázat, kdo je tady pánem, a zapřísáhl se, že od knihy neodtrhne oči, dokud nedospěje k pětadvacáté eseji. Poháněn zaníceným odhodláním rychle prošel eseje čtyři, pět a šest. A když doslova prolétl sedmičku s osmičkou, esej dvacet pět se zdála být stejně blízko jako džbán vody na jídelním stole.

Pak ale přišly eseje jedenáct, dvanáct a třináct a cíl se začal opět vzdalovat. Jako by kniha nebyla jídelním stolem, ale spíš Saharou. Hraběte, který obrazně řečeno vyprázdnil svou polní láhev, čekala namáhavá pouť přes zástup vět a těžce vydobytých stránek, za jejichž pomyslným vrcholem se pokaždé objevil další list papíru…

No budiž. Hrabě se plazil dál.

Minula jedenáctá hodina.

Minula šestnáctá esej.

Pak dlouhonohý strážce minut konečně dohnal svého kratšího bratra a ručičky se setkaly na vrchu ciferníku. Zatímco se objímaly, pérka v nitru hodinové skříně povolila, kolečka zabzučela, miniaturní kladívko dopadlo na určené místo a hodiny začaly vyluzovat první z libozvučných tónů značících příchod poledne.

Přední nohy židle dopadly na podlahu a monsieur Montaigne prolétl vzduchem a s žuchnutím přistál na posteli. Se čtvrtým odbitím už hrabě sbíhal točité schody, a než hodiny odbily poosmé, spěchal chodbou na nižší podlaží, kde ho čekala pravidelná týdenní schůzka s Jaroslavem Jaroslavlem, proslulým holičem Metropolu, jemuž nebylo ve světě rovno.

___

Více než dvě stě let (tak nám to alespoň tvrdí historici) se kultura naší země rodila v petrohradských salonech. Právě ze slovutných místností s výhledem na řeku Fontanku podnikaly nové myšlenky, móda a cizokrajné kuchyně první opatrné krůčky do ruské společnosti. Pokud je tomu skutečně tak, velkou zásluhu na tom mělo čilé hemžení pod podlahou těchto přepychových salonů. Neboť tam, jen pár schodů pod úrovní ulice, žili sluhové, kuchaři a lokajové, kteří se společnými silami starali o to, aby všechno v domě běželo jako na drátku – zatímco panstvo se zrovna ohánělo Darwinem či Manetem.

Stejně tomu bylo i v Metropolu.

Od otevření hotelu v roce 1903 byly jeho restaurace a apartmá místem setkávání charismatických, vlivných a erudovaných jedinců; tato nedbalá elegance by však nikdy nebyla vznikla bez služeb poskytovaných nižšími podlažími.

Když jste prošli chodbou a seběhli po širokém mramorovém schodišti, ze všeho nejdřív jste minuli stánek s novinami, který nabízel stovky titulních stran, nyní však výhradně v ruštině.

Pak následoval krámek Fatimy Federovové. Fatimino květinářství, přirozená oběť své doby, zelo prázdnotou: jeho výlohu zakryli v roce 1920 papírem, čímž se z jednoho z nejveselejších a nejbarevnějších míst hotelu stalo místo nejopuštěnější. Ve své době se tu však květiny prodávaly po akrech. Obchod zajišťoval majestátní ozdoby pro hotelovou halu, lilie do pokojů pro hosty, kytice růží vrhané k nohám balerín Velkého divadla i květy do klop mužů, kteří je házeli. Fatima navíc ovládala květinový kodex, jenž vládl vyšší společnosti od dob rytířství. Nejenže věděla, jakou květinu poslat spolu s omluvou, ale dovedla také přesně určit, která je vhodná, když jste se zpozdili, řekli něco nevhodného nebo bezohledně zapomněli na svou taneční partnerku, když vaši pozornost upoutala krasavice ve dveřích. Krátce řečeno, Fatima znala vůni, barvu a podstatu květin lépe než luční včela.

Fatimu možná zavřeli, pomyslel si hrabě, ale copak za Robespierrovy „vlády“ také nezavřeli všechna pařížská květinářství? A podívejme se, jak Paříž kvete dnes. Doba květin se jednoho dne jistě vrátí i do Metropolu.

Jaroslavovo holičství se nacházelo na samém konci hotelové haly a jakožto místo optimismu, preciznosti a politické neutrality bylo jakýmsi Švýcarskem celého hotelu. Jestliže hrabě přísahal, že se s okolnostmi vypořádá pomocí praktičností, tady měl dokonalou příležitost: čekala ho týdenní schůzka u holiče, kterou dodržoval s úzkostlivou přesností.

Když vstoupil do holičství, Jaroslav právě pečoval o stříbrovlasého zákazníka ve světle šedém obleku. Na lavici u stěny seděl podsaditý chlapík ve zmačkaném saku a čekal, až na něj přijde řada. Holič se usmál na pozdrav a pokynul hraběti, aby se usadil do prázdného křesla po jeho boku.

Hrabě poslechl a přátelsky zavalitému muži pokývl. Potom se opřel a očima zalétl k sedmému divu Jaroslavova holičství: jeho neobyčejnému kabinetu. Kdybyste požádali Larousse, ať definuje slovo kabinet, slavný lexikograf by možná odpověděl takto: Obvykle zdobený kus nábytku mnohdy sloužící k ukládání předmětů tak, aby nebyly na očích. Nepochybně jde o velmi obstojnou definici – obsáhne všechno od kuchyňské skříňky na venkově po majestátní skříň od Chippendala v Buckinghamském paláci. Jaroslavův kabinet však takovému popisu tak úplně nevyhovoval – byl vyroben z poniklovaného kovu a skla, a tudíž o tom, že by předměty nebyly na očích, nemohla být ani řeč. Naopak, účelem skříně bylo vystavit je každému na odiv.

A taky právem, neboť tento kabinet mohl být na svůj obsah pyšný: francouzská mýdla balená ve voskovaném papíru, britská pěna v dózách ze slonoviny, italské pleťové krémy v lahvičkách výstředních tvarů. A co se to schovávalo úplně vzadu? Malý černý flakónek, jejž holič s rozverným mrknutím nazýval pramenem mládí.

Hrabě se obrátil k zrcadlu a v odrazu pohlédl na Jaroslava. Holičský kouzelník svíral dva páry nůžek a prováděl divy s kšticí stříbrovlasého džentlmena. Nůžky v jeho rukou nejprve připomínaly entrechat tanečníka baletu, který vyskočí do vzduchu a zakmitá nohama, avšak jak holič pokračoval, jeho ruce se pohybovaly čím dál tím rychleji, dokud neposkakovaly a nekopaly jako kozák při hopáku! Když došlo na poslední stříhnutí, hrabě napůl čekal, že se ze stropu snese opona, kterou za okamžik zvednou, aby obecenstvo zatleskalo a holič se mohl uklonit.

Jaroslav ze zákazníka sejmul bílou pláštěnku a švihl s ní ve vzduchu jako s bičem. Když přijímal platbu za dobře odvedenou práci, srazil paty k sobě, a zatímco džentlmen odcházel z obchodu (mladší a elegantnější, než když do něj vstoupil), došel k hraběti s čistou pláštěnkou.

„Vaše Excelence. Jak se vám daří?“

„Výborně, Jaroslave. Naprosto výtečně.“

„A co si dnes budete přát?“

„Jen zastřihnout, příteli. Jen zastřihnout.“

Když nůžky začaly s jemným cvakáním, hraběti se zdálo, že zavalitého pána na lavici pro zákazníky stihla jakási proměna. I když na něj hrabě před chvílí přátelsky pokývl, mužova tvář jako by dostala růžovější odstín. Vlastně o tom nebylo pochyb – sytá červeň se mu teď zřetelně šířila k uším.

Hrabě se znovu pokusil navázat oční kontakt, aby muži znovu přátelsky pokývl, ale ten teď upíral pohled na Jaroslavova záda.

„Já byl na řadě,“ řekl.

Jaroslav, který měl jako většina umělců sklon zcela se oddat svému řemeslu, pokračoval ve stříhání s nepolevujícím zápalem a grácií. Proto návštěvníkovi nezbylo než svá slova zopakovat, tentokrát důrazněji.

„Já byl na řadě.“

Jaroslav, kterého ostrý tón vytrhl z uměleckého rozpoložení, zdvořile odpověděl:

„Hned se vám budu věnovat, pane.“

„To jste říkal, když jsem přišel.“

Tlouštíkův hlas byl tak plný očividného nepřátelství, že Jaroslav přestal stříhat, otočil se a překvapeně na zákazníka pohlédl.

I když mu dobré vychování velelo nevměšovat se do hovoru druhých, hrabě cítil, že se holič ocitl v postavení, kdy nemůže situaci dost dobře vysvětlit. Proto se rozhodl zakročit:

„Jaroslav vás nechtěl urazit, můj milý příteli. Jen mám náhodou každé úterý na dvanáctou hodinu sjednanou pravidelnou schůzku.“

Tlouštík obrátil svůj zlobný pohled na hraběte.

„Pravidelnou schůzku?“

„Ano.“

Muž se zvedl tak prudce, že lavice narazila do zdi. Na výšku neměřil víc než sto sedmdesát centimetrů, ale pěsti, které mu trčely z rukávů saka, byly stejně rudé jako jeho uši. Popošel vpřed, zatímco Jaroslav ustoupil k pokladně. Hulvát udělal další krok a vykroutil holiči nůžky z ruky. Pak s mrštností člověka podstatně lehčí váhy drapl hraběte za límec a jediným pohybem mu ustřihl pravý knír. Následně zesílil stisk a přitáhl si ho k sobě, takže se téměř dotýkali nosem.

„Však se té své schůzky brzy dočkáš,“ procedil.

S těmito slovy hodil hraběte zpátky do křesla, mrskl nůžkami o podlahu a vyrázoval z obchodu.

„Vaše Excelence,“ zvolal naprosto šokovaný Jaroslav. „Nikdy jsem toho muže neviděl. Ani nevím, zda je hostem tohoto hotelu. Ale sem už nikdy nevkročí, to vám slibuji.“

Hrabě, který se mezitím postavil, měl sto chutí sdílet Jaroslavovo rozhořčení a navrhnout potrestání odpovídající spáchanému zločinu. Jenže co o útočníkovi vlastně věděl?

Když muže v pomačkaném saku prvně spatřil na lavici pro zákazníky, okamžitě ho odhadl na tvrdě pracujícího občana, jenž náhodou narazil na holičství a rozhodl se, že se odmění pěkným sestřihem. Klidně to mohl být jeden z nových obyvatel druhého podlaží. Třeba vyrostl v železárnách, v roce 1912 se dal k odborům, o čtyři roky později vstoupil do stávky, v osmnáctém velel praporu Rudé armády a teď stanul v čele celého průmyslu.

„Měl úplnou pravdu,“ řekl hrabě Jaroslavovi. „Čekal tu v dobré vůli a vy jste chtěl zase dostát naší schůzce. Chyba je na mé straně. Měl jsem mu přenechat křeslo a navrhnout vám, abyste ho obsloužil jako prvního.“

„Co teď ale budeme dělat?“

Hrabě se obrátil k zrcadlu, aby se na sebe podíval. Podobně se nezkoumal už celé roky.

Dlouho zastával názor, že džentlmen se má k zrcadlu obracet s nedůvěrou. Neboť zrcadla nejsou ani tak nástrojem sebeobjevování jako spíš sebeklamu. Kolikrát viděl, jak se mladá kráska před zrcadlem trochu natočila, aby se viděla z toho nejlichotivějšího úhlu? (Jako by se na ni celý svět napříště díval jen a pouze z této strany!) Kolikrát byl svědkem toho, jak si slovutná dáma vzala klobouk, který byl hrozivě z módy, ale jí se zdál au courant, protože rám zrcadla pocházel ze stejné, dávno zašlé doby? Hrabě se pyšnil tím, že nosí saka šitá na míru. Mnohem víc si však zakládal na tom, aby ho za džentlmena považovali na základě jeho vystupování, poznámek a chování, a nikoliv střihu jeho kabátu.

Ano, pomyslel si hrabě, svět se skutečně točí.

Rotuje kolem své osy a přitom ještě obíhá okolo Slunce. Točí se i celá galaxie, kolo uvnitř většího kola, které vyluzuje docela jiné zvonění než miniaturní hodinové kladívko. A když tento nebeský zvon konečně odbije, zrcadlo možná pro jednou poslouží svému pravému účelu – neukáže člověka takového, jak se sám vidí, nýbrž mu odhalí to, kým se stal.

Hrabě se znovu posadil.

„Hladce oholit, příteli,“ řekl Jaroslavovi. „Hladce oholit.“

Známost

V Metropolu se nacházely dvě restaurace: Bojarský, ono věhlasné útočiště na druhém podlaží, které jsme již navštívili, a pak velká jídelna hned vedle hotelového vestibulu formálně známá jako Metropol, kterou hrabě s láskou nazýval Piazza.

Je pravda, že Piazza se nikdy nemohla rovnat elegantnímu Bojarskému, jeho bezchybné obsluze a geniální kuchyni. Piazza však o eleganci, bezchybnost či genialitu ani neusilovala. S osmdesáti stoly porůznu rozesetými kolem mramorové kašny a s jídelním lístkem nabízejícím všechno od zelných pirožků po telecí steak fungovala jako prodloužení města – jeho zahrad, tržišť a tříd. Byla místem, kde mohl Rus jakéhokoliv ražení posedět nad šálkem kávy, potkat své přátele, zhádat se nebo si zalaškovat – a kde si osamělý jedlík pod majestátním skleněným stropem dosyta užil obdivu, pohrdání, podezřívání a smíchu, aniž by musel vstát ze židle.

A číšníci? Stejně jako číšníkům z pařížských kaváren slušely i personálu Piazzy výrazy jako „schopný“ a „výkonný“. Zdejší číšníci se vyznali v davu, a pokud jste přišli se skupinou přátel čítající osm lidí, snadno vás usadili ke stolu pro čtyři. Navzdory vyhrávajícímu orchestru zaznamenali vaše přání a za pár minut se vrátili s tácem plným rozličných nápojů, které rozdali kolem stolu, aniž by si jedinkrát spletli adresáta. Pokud jste s jídelním lístkem v ruce byť jen na okamžik zaváhali, naklonili se vám přes rameno a decentně ukázali na specialitu podniku. A jakmile jste si vychutnali poslední sousto zákusku, hbitě vám odnesli talíř, předložili vám účet a do minuty vám vrátili peníze. Jinými slovy, číšníci Piazzy znali své povolání do posledního drobečku, lžičky i kopějky.

Tak to alespoň bývalo před válkou…

Dnes byla jídelna téměř prázdná a hraběte obsluhovala osoba, jež byla zjevně nováčkem nejen v Piazze, nýbrž i v číšnickém řemesle jako takovém. Číšník byl vysoký a hubený a měl malou hlavu, úzký obličej a povýšené vystupování, takže působil jako střelec, kterého sebrali z šachovnice. Když se hrabě usadil za stůl s novinami v ruce – což byl mezinárodní symbol pro to, že bude obědvat sám –, chlapík se ani nenamáhal sklidit druhý příbor. Když hrabě zavřel jídelní lístek a položil ho vedle talíře – což byl mezinárodní symbol značící, že je připraven si objednat –, musel číšníka povolat mávnutím ruky. A když si objednal okrošku s platýsem, obsluhující muž se ho zeptal, zda by si k nim dal sklenku Sauternes. To bylo nepochybně skvělé doporučení – za předpokladu, že by si hrabě řekl o husí játra!

„Snad láhev Château de Baudelaire,“ opravil ho zdvořile.

„Samozřejmě,“ odpověděl Střelec s povýšeným úsměvem.

Pravda, láhev Baudelairu byla pro oběd bez společnosti možná poněkud extravagantní, ale hrabě cítil, že po dalším ránu stráveném po boku neúnavného Michela de Montaigne potřebuje zvednout morálku. Vlastně už několik dní bojoval se stavem jakéhosi vnitřního neklidu. Při pravidelné cestě do hotelové haly se přistihl, jak počítá schody. Když ve svém oblíbeném křesle přelétal titulky novin, všiml si, že zvedá ruce, aby si nakroutil kníry, které už nevlastní. Na oběd do Piazzy přišel ve dvanáct hodin a jednu minutu. A když v jednu hodinu třicet pět minut vycházel sto deset schodů do svého pokoje, počítal, kolik času musí uběhnout, než se bude moci vrátit dolů na skleničku. Pokud to takhle půjde dál, strop se brzy začne snižovat, stěny přibližovat a podlaha stoupat a celý hotel se smrskne do velikosti plechovky na sušenky.

Hrabě se při čekání na víno rozhlížel po restauraci, ale ostatní strávníci mu tentokrát nepřinesli žádnou útěchu. U protějšího stolu seděli dva pobudové z diplomatického výboru, nimrali se v jídle a patrně čekali na příchod doby diplomatické. Naproti v rohu byli obrýlení starousedlíci z druhého patra se čtyřmi ohromnými lejstry, která teď porovnávali jedno s druhým. Nikdo z hostů nevypadal dvakrát vesele a žádný si hraběte nevšímal. Tedy až na malou dívku se zálibou ve žluté, která ho zjevně špehovala od svého stolu za kašnou.

Podle Vasilije bylo toto devítileté stvoření s rovnými plavými vlasy dcerou ovdovělého ukrajinského úředníka. Dívku jako obvykle doprovázela guvernantka. Když si holčička uvědomila, že se hrabě dívá jejím směrem, rychle se schovala za jídelní lístek.

„Vaše polévka,“ řekl Střelec.

„Ach. Děkuji, příteli. Vypadá báječně. Ale nezapomeňte na to víno!“

„Samozřejmě.“

Když hrabě obrátil pozornost k okrošce, ihned poznal, že jde o chvályhodný výkon – takovou by kterémukoliv z přítomných Rusů připravila jeho babička. Hrabě zavřel oči, aby si patřičně vychutnal první lžíci. Polévka byla dobře vychlazená, možná v ní bylo o ždibeček víc soli a o malinko méně kvasu, než bylo třeba, ale chuť kopru, onoho posla léta, který připomíná zpěv cvrčků a pohladí po duši, byla naprosto výtečná.

Když hrabě otevřel oči, skoro upustil lžíci. U jeho stolu stála dívka se zálibou ve žluté a prohlížela si ho s otevřeným zájmem vlastním dětem a psům. Kromě dívčina náhlého zjevení hraběte polekaly i její šaty, které dnes měly jasně citrónovou barvu.

„Kam odešly?“ zeptala se bez váhání.

„Prosím? Kdo?“

Naklonila hlavu, aby si ho lépe prohlédla.

„Přece vaše kníry.“

K hovorům s dětmi neměl hrabě moc příležitostí, ale byl natolik dobře vychovaný, aby věděl, že dítě by nemělo jen tak přijít za úplně cizím člověkem, vyrušit ho uprostřed jídla a už vůbec by mu nemělo klást otázky osobního rázu. Copak už ve školách neučí, že si má každý hledět svého?

„Jako vlaštovky,“ odvětil hrabě, „na léto někam odcestovaly.“

Potom mávl rukou, aby napodobil let vlaštovek a zároveň dívce naznačil, že by si z nich měla vzít příklad.

Přikývla, čímž dala najevo, že je s odpovědí spokojená.

„Já v létě taky pojedu pryč.“

Hrabě pokývl na znamení blahopřání.

„K Černému moři,“ dodala.

Potom si odsunula prázdnou židli a vylezla na ni.

„Chceš se ke mně přidat?“ zeptal se zbytečně.

Dívka se místo odpovědi zavrtěla na židli, aby se jí pohodlněji sedělo, a pak položila lokty na stůl. Kolem krku měla zlatý řetízek s malým přívěskem, nejspíš nějaký amulet nebo medailon. Hrabě pohlédl na guvernantku v naději, že upoutá její pozornost, avšak dámu zkušenost zjevně naučila, že je nejlepší držet nos zavrtaný v knížce.

Děvče znovu naklonilo hlavu jako psík.

„Doopravdy jste hrabě?“

„Ano, jsem.“

Oči se jí rozšířily zájmem.

„A potkal jste někdy nějakou princeznu?“

„A nebylo jich málo.“

Opět vyvalila oči, ale pak je přimhouřila.

„Je hodně těžké být princeznou?“

„Hodně.“

V tu chvíli se objevil Střelec s platýsem, a přestože hraběti zbývalo víc než půl okrošky, talíře mu bez okolků vyměnil.

„Děkuji,“ řekl hrabě se lžící v ruce.

„Samozřejmě.“

Hrabě otevřel ústa, aby se zeptal, kde se zdržuje jeho Baudelaire, ale Střelec už mezitím zmizel. Návštěvnice se upřeně zadívala na rybu.

„Co to je?“ chtěla vědět.

„Tohle? Filé z platýse.“

„Je to dobré?“

„Ty jsi neměla oběd?“

„Nechutnal mi.“

Hrabě přemístil kousek ryby na vedlejší talíř a posunul ho přes stůl. „Služebník.“

Dívka napíchla rybu na vidličku a celou si ji strčila do pusy.

„Je to mňamka,“ řekla, což sice možná nebyl ten nejelegantnější výraz, ale přinejmenším se dal považovat za fakticky správný. Potom se smutně usmála, povzdechla si a jasně modrýma očima se zahleděla na zbytek hraběcího oběda.

„Hmm,“ řekl hrabě.

Vzal děvčeti talíř, přesunul na něj polovinu platýse i spravedlivý díl špenátu a karotky a potom jí ho vrátil. Dívka se znovu zavrtěla, nejspíš aby vydržela sedět delší dobu bez hnutí. Pak zeleninu opatrně odsunula na kraj talíře, rybu rozřízla na čtyři stejně velké kusy, pravou horní čtvrtinu své porce si vložila do úst a ptala se dál.

„Jak taková princezna tráví den?“

„Jako kterákoliv jiná mladá dáma,“ odpověděl hrabě.

Děvče kývlo, aby pokračoval.

„Dopoledne má hodiny francouzštiny, dějepisu a hudby. Potom jede navštívit přátele nebo se prochází v parku. A při obědě sní všechnu zeleninu.“

„Tatínek říká, že princezny zosobňují úpadek poražené doby.“

To hraběte zaskočilo.

„Některé možná ano,“ přiznal. „Ale rozhodně ne všechny.“

Mávla vidličkou.

„Nebojte se. Tatínek je hodný a vyzná se v traktorech. Ale o princeznách neví vůbec nic.“

Hrabě vyjádřil svou úlevu.

„Byl jste někdy na plese?“ zeptala se po chvíli přemýšlení.

„Ovšem.“

„Tancoval jste?“

„Mám pověst neúnavného tanečníka. Žádné parkety si přede mnou nemohou být jisté,“ řekl hrabě a rozverně blýskl okem. Tou proslulou jiskrou dovedl kdysi zklidnit vášnivý hovor a zároveň upoutat pohledy všech petrohradských krásek.

„Parkety?“

„Ehm,“ odkašlal si hrabě. „Ano, tančil jsem na plese.“

„A žil jste někdy na zámku?“

„Zámky u nás nejsou tak časté jako v pohádkách,“ poučil ji hrabě. „Ale v jednom jsem večeřel…“

Dívka zkrabatila čelo, čímž dala najevo, že odpověď považuje když už ne za ideální, tak alespoň za uspokojivou. Vložila si do úst další kousek ryby a chvíli zamyšleně přežvykovala. Potom se náhle předklonila.

„A byl jste někdy v souboji?“

„Myslíš affaire d’honneur?“ Hrabě zaváhal. „Nějakých jsem se svým způsobem asi zúčastnil…“

„S pistolemi a dvaatřiceti kroky?“

„V mém případě šlo spíš o souboje v obrazném slova smyslu.“

Když návštěvnice vyjádřila své zklamání nad tímto nešťastným upřesněním, hrabě přispěchal se slovy útěchy:

„Ale můj kmotr se zúčastnil mnoha soubojů jako sekundant.“

„Sekundant?“

„Když džentlmen utrpí urážku a žádá si zadostiučinění na poli cti, on i jeho protivník si zvolí sekundanta – v podstatě takového zástupce. Sekundanti pak vyjednají podmínky souboje.“

„Jaké podmínky souboje?“

„Místo a čas setkání. Jaké budou použity zbraně. V případě, že zvolí pistole, dohodnou i počet kroků a výstřelů.“

„A kde žil váš kmotr?“

„Tady v Moskvě.“

„A ty souboje byly taky v Moskvě?“

„Jeden ano. Vlastně vzešel z hádky, která se udála v tomhle hotelu mezi jedním admirálem a knížetem. Tuším, že už se dlouhou neměli v lásce a ten večer jejich vzájemná nelibost dostoupila vrcholu, když se střetli v hotelové hale. Rukavice byla hozena přesně na támhletom místě.“

„Na jakém místě?“

„U vrátnice.“

„Zrovna tam, kde sedávám!“

„Ano, tak to nejspíš bude.“

„Milovali stejnou ženu?“

„Nemyslím, že za tím byla žena.“

Dívka se na hraběte nedůvěřivě zadívala.

„Za vším hledej ženu,“ pravila moudře.

„Ano. Tedy, ať už byl důvod jakýkoliv, jeden se urazil a žádal omluvu, což ten druhý odmítl, a tak přišla výzva k souboji. Tou dobou byl ředitelem hotelu jistý Němec jménem Keffler; podle všeho byl baronem. Vědělo se o něm, že má v kanceláři za obkladovou deskou schovaný pár pistolí, a když došlo k incidentu a sekundanti vše soukromě projednali, zavolal se kočár a znesvářené strany vyrazily vpřed se zbraní v ruce.“

„V hodinách těsně nad ránem…“

„V hodinách těsně nad ránem.“

„Na odlehlé místo.“

„Na odlehlé místo.“

Předklonila se.

„Lenský padl v souboji s Oněginem.“

Mluvila tlumeným hlasem, jako by snad zmínka Puškinovy básně vyžadovala diskrétnost.

„Ano,“ špitl hrabě v odpověď. „A stejně dopadl i sám Puškin.“

Zasmušile přikývla.

„V Petrohradu,“ řekla. „Na březích Černé říčky.“

„Na březích Černé říčky.“

Po rybě se jen zaprášilo. Dívka položila ubrousek na talíř, jedinkrát pokývla hlavou, aby dala najevo, že hrabě je celkem ucházejícím společníkem, a vstala ze židle. Ještě před odchodem však pravila:

„Víc se mi líbíte bez knírů,“ řekla. „Jejich nepřítomnost vám… prospívá.“

Potom se neohrabaně uklonila a zmizela za kašnou.

___

Affaire d’honneur…, přemítal hrabě trochu provinile, když později toho večera seděl v baru se skleničkou brandy v ruce.

Hotelovou nálevnu v americkém stylu vybavenou čalouněnými křesly, mahagonovým pultem a stěnou plnou láhví láskyplně nazýval Šaljapinkou na počest ruského operního pěvce Fjodora Ivanoviče Šaljapina, jenž toto místo navštěvoval před revolucí. Dříve bývala Šaljapinka plná života, nyní však připomínala spíše kapli určenou k modlitbě a rozjímaní – což hraběti dnes večer vyhovovalo.

Ano, uvažoval, téměř každé lidské počínání zní vznešeně, když se pronese ve francouzštině…

„Mohu vám pomoci, Vaše Excelence?“ zeptal se Audrius, jenž byl v Šaljapince barmanem.

Litevec se světlou bradkou a pohotovým úsměvem se ve své práci vyznal jako ryba ve vodě. Sotva jste usedli na stoličku, už se k vám nakláněl s jedním předloktím opřeným o pult a ptal se, co si budete přát. A jakmile jste dopili skleničku, hned byl u vás, aby vám dolil. Hrabě však netušil, proč mu nabízí pomoc právě v tuto chvíli.

„S vaším sakem,“ vysvětlil Audrius.

Hrabě se zarazil. Skutečně to vypadalo, že se marně snaží provléknout paži rukávem saka. Navíc si nevzpomínal, že by si ho sundával. Do Šaljapinky dorazil jako obvykle o šesté a jako vždy se omezil na jeden aperitiv před večeří. Potom si vzpomněl, že se při obědě nedočkal svého Baudelaira, a tak si dovolil druhou skleničku Dubonnetu. A pak ještě brandy nebo dvě. A než se nadál, bylo… bylo…

„Kolik je hodin, Audriusi?“

„Deset, Vaše Excelence.“

„Deset!“

V příštím okamžiku už stál Audrius na druhé straně pultu a pomáhal zákazníkovi ze stoličky. Zatímco ho vedl přes halu (což nebylo ani v nejmenším nutné), hrabě ho zasvětil do svých myšlenek.

„Věděl jste, Audriusi, že když sbor ruských důstojníků na počátku osmnáctého století objevil kouzlo soubojů, vrhl se do nich s takovým nadšením, že carovi nezbylo než celou praktiku zakázat? Bál se, že by za chvíli nezůstal nikdo, kdo by velel jeho vojskům.“

„To jsem netušil, Vaše Excelence,“ odvětil Audrius se zdvořilým úsměvem.

„Považte, že je to pravda. Souboj je zásadním momentem nejen pro děj slavného Oněgina, k jednomu dojde i v klíčových bodech Vojny a míru, Otců a dětí a Bratrů Karamazových! Zdá se, že mistři ruské literatury navzdory svému pozoruhodnému důvtipu nedokázali přijít s lepší vypravěčskou technikou než umístit dvě hlavní postavy dvaatřicet kroků od sebe a nechat je rozřešit daný spor s pistolemi v rukou.“

„Rozumím. Ale jsme na místě. Mám stisknout páté patro?“

Hrabě, který zjistil, že stojí před výtahem, na mladíka šokovaně pohlédl.

„Audriusi, vždyť já jsem výtahem v životě nejel!“

Nato poplácal barmana po zádech a jal se stoupat po schodech – tedy až do chvíle, než dorazil na podestu ve druhém patře a malátně se posadil.

„Jak je možné, že naše země víc než kterákoliv jiná přijala koncept souboje tak úplně a tak bezvýhradně?“ položil schodišti řečnickou otázku.

Někdo by nad tím bezpochyby mávl rukou jako nad důsledkem ruského barbarství. Když uvážíme kruté zimy, častý hladomor, poněkud drsný smysl pro spravedlnost a tak dále a tak dále, zdá se jen přirozené, že se šlechta v řešení sporů uchylovala k tak konečnému aktu násilí. Hrabě byl však toho názoru, že souboje se ujaly především díky vášni ruského džentlmena pro nádheru a velkolepost.

Pravda, k soubojům obvykle docházelo za svítání a na odlehlých místech, aby bylo zaručeno soukromí dotyčných mužů. Ale copak se bojovalo za horami popela nebo na skládkách? Jistěže ne! Bojovalo se na mýtinách, mezi břízami zdobenými sněhovým popraškem nebo na březích klikatící se říčky… Krátce řečeno v místech, která byste jinak čekali v druhém dějství opery.

Každé snažení spojené s nádherným prostředím a velkolepým obsahem si v Rusku najde své příznivce bez ohledu na svou povahu. Místa konání duelů se během let stávala malebnějšími, soubojové pistole byly krásnými sběratelskými kousky, a i ten nejvybranější džentlmen byl ochoten hájit svou čest tváří v tvář stále nicotnějším urážkám. Souboje, které začaly jako odpověď na těžké zločiny – podvod, velezradu či cizoložství –, začátkem dvacátého století seběhly schody rozumu a nakonec se bojovalo kvůli pokynutí kloboukem, délce pohledu či umístění čárky v dopise.

Ve starém soubojovém kodexu stojí, že počet kroků, jež musí duelanti urazit, než mohou začít střílet, by měl být v opačném poměru k velikosti pohany. Tu nejhanebnější urážku tak vyřeší souboj čítající nejméně kroků, aby se zajistilo, že jeden z účastníků neopustí bojiště živý. Jestli je tomu skutečně tak, pomyslel si hrabě, v dnešní době by se mělo bojovat minimálně na vzdálenost tisíce kroků. Popravdě řečeno, po vržení rukavice, zvolení sekundantů a výběru zbraní by měl provinilec nastoupit na parník do Ameriky a uražený na loď do Japonska. Po příjezdu by si oblékli své nejlepší kabáty, sešli po přístavních můstcích do doků a vystřelili.

A teď…

O pět dní později hrabě s potěšením obdržel oficiální pozvánku na čaj od své nové známé Niny Kulikovové. Schůzka se měla konat ve tři hodiny odpoledne v hotelové kavárně v severozápadní části přízemí. Hrabě přišel ve tři čtvrtě na tři a posadil se k oknu ke stolu pro dva. Když pět minut po třetí dorazila hostitelka připomínající narcis – měla na sobě světle žluté šaty s tmavě žlutou šerpou –, hrabě vstal a podržel jí židli.

„Merci,“ pravila.

„Je t’en prie.“

Během několika příštích minut zavolali číšníka, poručili si samovar, a protože se nad Divadelním náměstím stahovaly bouřkové mraky, vyměnili si několik poznámek o hořkosladké pravděpodobnosti deště. Avšak jakmile byl rozlit čaj a na stůl dorazily koláčky, Nina nasadila vážný výraz, čímž naznačila, že je čas hovořit o důležitějších věcech.

Někomu by tento přechod od nezávazného klábosení k závažnému hovoru mohl připadat poněkud náhlý nebo v rozporu s danou hodinou, ale podle hraběte bylo rychlé odbytí zdvořilostí a spěšný přechod k závažným věcem v přesném souladu s čajovou etiketou – a možná šlo dokonce o její nejstěžejnější bod.

Každé formální setkání nad šálkem čaje, jehož se zúčastnil, se koneckonců odehrálo v podobném duchu. Ať už k němu došlo v přijímacím pokoji s výhledem na Fontanku, nebo v čajovně ve veřejné zahradě, důvod pozvání byl vyložen na stůl ještě před ochutnáním prvního dortu. Ty nejlepší hostitelky dovedly po nezbytných zdvořilostech naznačit zmíněný přechod jediným libovolným slovem.

Pro Rostovovu babičku to bylo slůvko Tak, jako například Tak, Alexandře. Doslechla jsem se o tobě velmi znepokojivé věci, chlapče… Pro kněžnu Poljakovovou, věčnou oběť svého srdce, to bylo Ach, jako třeba Ach, Alexandře. Udělala jsem strašlivou chybu… A v případě mladé Niny se zjevně jednalo o slovo Teď:

„Máš úplnou pravdu, Alexandře Iljiči. Ještě jeden odpolední déšť a ty šeříky nemají šanci. Ale teď…“

Stačí říct, že když Nina změnila tón, hrabě byl připravený. Položil lokty na stehna, předklonil se přesně v úhlu sedmdesáti stupňů a nasadil výraz, který byl zároveň vážný i neutrální, aby mohl dle okolností pohotově vyjádřit soucit, pochopení nebo rozhořčení.

„…bych ti byla moc vděčná,“ pokračovala Nina, „kdyby ses se mnou mohl podělit o pravidla, jak být princeznou.“

„Pravidla?“

„Ano. Pravidla.“

„Ale Nino,“ odvětil hrabě s úsměvem, „být princeznou přece není žádná hra.“

Nina ho počastovala trpělivým pohledem.

„Jistě víš, co tím myslím. Mám na mysli věci, které se od princezny očekávaly.“

„Ach ano. Chápu.“

Hrabě se opřel, aby otázku hostitelky lépe uvážil.

„Tedy,“ řekl po chvíli, „když pomineme studium svobodných umění, o kterých jsme se bavili minule, princeznovská pravidla nejspíš začínají vytříbenými způsoby. Naučila by se, jak se chovat ve společnosti, jak oslovovat lidi, jak správně stolovat, poučili by ji o vhodném držení těla…“

„Držení těla? Patří držení těla mezi vytříbené způsoby?“

„Ano,“ řekl hrabě poněkud váhavě, „patří. Hrbení svědčí o lenivé povaze a nezájmu o druhé. Naproti tomu vzpřímené držení těla stvrzuje vnitřní vyrovnanost a pozornost vůči ostatním, přičemž obojí je pro princeznu zásadní.“

Nina, na kterou tento argument zjevně zapůsobil, se malinko narovnala.

„Pokračuj.“

Hrabě přemýšlel.

„Princeznu by naučili prokazovat úctu starším.“

Nina k hraběti uctivě pokývla hlavou. Odkašlal si.

„Nemyslel jsem sebe, Nino. Já jsem v podstatě mladík, tak jako ty. Kdepak, staršími myslím šedovlasé lidi.“

Nina znovu kývla, jako že rozumí.

„Máš na mysli velkovévody a velkovévodkyně.“

„No, ano. Ty určitě také. Ale i starší lidi všech společenských tříd. Prodavače, mlékařky, kováře a venkovany.“

Nina, která nikdy neváhala otevřeně vyjádřit své pocity, se zamračila. Hrabě pokračoval.

„Současné pokolení dluží jistou míru díků všem členům pokolení předchozího. Staří oseli pole, bojovali ve válkách, dosáhli pokroku v umění i ve vědě a obecně vzato pro nás učinili jisté oběti. A za svou snahu, jakkoliv skromnou, si zaslouží naši úctu a vděk.“

Nina se stále tvářila nedůvěřivě, a tak hrabě přemýšlel, jak by jí to lépe vysvětlil. A právě v tu chvíli zahlédl za velkými okny kavárny první rozkvétající deštníky.

„Dám ti jeden příklad,“ řekl.

Takto začal příběh princezny Golicynové a stařenky z Kudrova:

V Petrohradu byla bouřlivá noc, vyprávěl hrabě, a princezna Golicynová jela kočárem na výroční ples u Tušinů. Když přejížděli Lomonosovův most, všimla si osmdesátileté ženy kráčející při jeho okraji a hrbící se pod nemilosrdným deštěm. Princezna neváhala, nařídila kočímu, aby zastavil, a pozvala tu nešťastnou duši dovnitř. Stařena, která byla téměř slepá, nastoupila s pomocí lokaje do kočáru a horlivě princezně děkovala. Princezna snad nevědomky usoudila, že stařenka žije někde poblíž. Koneckonců, kam by se stará poloslepá babička vydávala za noci jako tato? Když se však ženy zeptala, kam má namířeno, stařena odpověděla, že jde navštívit svého syna, který je kovářem v Kudrovu – bylo to víc než sedm mil!

Princeznu čekali u Tušinů. Za několik minut pojedou okolo domu, který bude ozářený od sklepa po střechu a na každém schodě bude stát lokaj. Bylo by tudíž přijatelné, kdyby se princezna omluvila, vystoupila a kočár se stařenou poslala do Kudrova. Když se blížili k Tušinům, kočí zpomalil a zeptal se princezny, co nařizuje…

Hrabě se dramaticky odmlčel.

„A?“ zeptala se Nina. „Co udělala?“

„Řekla mu, aby jel dál.“ Hrabě se vítězoslavně usmál. „A co víc, když dojeli do Kudrova a kovářova rodina obklopila kočár, stařena princeznu pozvala na čaj. Kovář zamrkal, kočí zalapal po dechu a lokaj div neomdlel. Ale princezna Golicynová ženinu nabídku zdvořile přijala – a ples u Tušinů docela zmeškala.“

Hrabě, spokojený, že se tak obratně vyjádřil, zvedl šálek k ústům, jedinkrát mrkl a upil čaje.

Nina na něj s očekáváním pohlédla.

„A pak?“

Hrabě vrátil hrníček na podšálek.

„Co pak?“

„Vzala si kovářova syna?“

„Jestli si vzala kovářova syna! Dobrý bože. Jistěže ne. Po skleničce čaje nasedla do kočáru a odjela domů.“

Nina si to chvíli přebírala. Svatbu s kovářovým synem zjevně považovala za zdařilejší závěr. Přesto uznale kývla hlavou, čímž dala najevo, že hrabě příběh navzdory jeho nedostatkům odvyprávěl dobře.

Hrabě nechtěl přijít o úspěch, a tak raději zamlčel epilog, kterým tento rozkošný úryvek z petrohradského folklóru obvykle uzavíral: když se princeznin jasně modrý kočár známý po celém městě objevil před branami sídla, v němž se konal výroční ples, hraběnka Tušinová zrovna vítala hosty ve sloupové předsíni. Nevěřícně sledovala, jak kočár nejprve zpomaluje a pak uhání dál. To mělo za následek rozkol mezi Golicyny a Tušiny, který by trval celé tři generace – kdyby nepřišla jistá revoluce a neučinila jejich pobouření jednou provždy přítrž…

„Zachovala se tak, jak se na princeznu sluší a patří,“ připustila Nina.

„Ano,“ řekl hrabě.

Pak se k ní natáhl s čajovými koláčky. Nina si vzala dva, přičemž jeden odložila na talíř a druhý si strčila rovnou do pusy.

Hrabě nebyl z těch, kdo své známé upozorňují na společenské nedostatky, ale úspěch jeho vyprávění ho tak rozradostnil, že neodolal a s úsměvem podotkl:

„Je tu ještě jeden příklad.“

„Kde je ještě jeden příklad?“

„Princezna řekne prosím, když požádá o koláč, a děkuji, když jí ho nabídnou.“

To Ninu trochu zaskočilo, ale vzápětí se zatvářila odmítavě.

„Chápu, že se sluší, aby řekla prosím, když chce koláč, ale nevidím jediný důvod, proč by měla děkovat, když jí nějaký nabídnou.“

„Dobré způsoby nejsou bonbony, Nino. Nejde si vybrat jen ty, které ti nejvíc chutnají, a už vůbec nemůžeš vracet ty nakousnuté zpátky do krabičky…“

Nina si hraběte změřila zkušeně shovívavým pohledem a potom, zjevně aby tomu lépe porozuměl, pronesla o něco pomaleji.

„Chápu, že se sluší, aby princezna řekla prosím, když žádá o koláč, protože někoho přesvědčuje, aby jí ho dal. A když ho dostane, pak má i dobrý důvod za něj poděkovat. Ale v druhé části tvého příkladu si princezna o žádný koláč neřekla, nabídli jí ho. Takže nevím, proč by měla říkat děkuji, když vlastně jen někomu vyhověla.“

A aby svým slovům dodala důraz, vzala citronový koláček a slupla ho jako malinu.

„Na tom něco bude,“ přiznal hrabě. „Ale z životní zkušenosti ti můžu říct, že –“

Nina ho přerušila zavrtěním prstu.

„Vždyť jsi právě tvrdil, že jsi docela mladý.“

„To taky jsem.“

„Hovořit o ,životní zkušenosti‘ je v tom případě poněkud předčasné.“

Ano, pomyslel si hrabě, a tenhle čajový sedánek to jen potvrzuje.

„Zapracuju na svém držení těla,“ prohlásila Nina s jakousi konečnou platností a otřela si drobky z prstů. „A taky se ujistím, že řeknu prosím a děkuji, kdykoliv o něco požádám. Ale rozhodně nehodlám děkovat lidem za věci, které jsem nechtěla.“

Sem a tam

Když hrabě dvanáctého července v sedm hodin večer cestou do Bojarského kráčel přes hotelový vestibul, Nina, vykukující zpoza palmovníků ve velkých květináčích, upoutala jeho pozornost a dala mu smluvený signál. Bylo to vůbec poprvé, co ho povolala v tak pozdní hodinu.

„Rychle,“ řekla, když se k ní připojil za palmou. „Ten džentlmen odešel na večeři.“

Džentlmen?

Aby na sebe zbytečně nepřitahovali pozornost, začali jakoby nic stoupat po schodech. Ve třetím patře narazili na hosta, který hledal po kapsách klíč. Na podestě přímo proti výtahu bylo vitrážové okno s dlouhonohými brodivými ptáky, které hrabě minul nejméně tisíckrát. Nina předstírala, že si ho prohlíží.

„Měl jsi pravdu,“ řekla. „Bude to nějaký vodní jeřáb.“

Jakmile host zmizel v pokoji, pokračovala dál. Spěšně přeběhli koberec, minuli pokoje 313, 314 a 315 a prošli kolem stolku se soškou boha Herma před pokojem 316. V tom okamžiku si hrabě s mírnou závratí uvědomil, že mají namířeno k jeho starému apartmá.

Ale strpení.

Abychom nepředbíhali…

___

Po té neslavné noci, která skončila na schodech druhého podlaží, si hrabě na čas odepřel večerní aperitiv – měl totiž podezření, že právě alkohol může za neblahý stav jeho mysli. Způsobná abstinence se však neukázala být potřebným balzámem pro duši. Hrabě měl všechen čas na světě a téměř nic na práci, a tak neustále hrozilo, že se ho zmocní nuda – obávaný to močál lidských emocí.

Pokud se cítíte takhle už po třech týdnech, uvažoval hrabě, jak budete vypadat za tři roky?

Avšak osud ctnostným lidem, kteří sešli z cesty, často obstará průvodce. Théseovi dopomohly ke šťastnému návratu z Mínotaurova krétského doupěte Ariadna a její kouzelné klubko nití, Odysseovi při cestě podsvětím, v němž dlí duše zemřelých, pomáhal Tiresiás, Dantovi zase Vergilius. A hrabě Alexandr Iljič Rostov měl k ruce devítiletou dívku jménem Nina Kulikovová.

První středu v červenci, zrovna když seděl v hotelové hale a marně dumal nad tím, co si se sebou počít, hrabě náhodou zahlédl Ninu, jak sviští kolem s neobvykle odhodlaným výrazem ve tváři.

„Dobrý den, Nino. Kampak máš namířeno?“

Nina se otočila jako zločinec přistižený při činu. Když však spatřila hraběte, uklidnila se a místo odpovědi mávla rukou:

„Pobíhám sem a tam…“

Hrabě nadzvedl obočí.

„A kam přesně běžíš teď?“

…

„Zrovna teď do karetní herny.“

„Aha. Takže ráda hraješ karty.“

„Ani ne…“

„Tak proč tam pro všechno na světě jdeš?“

…

„No tak,“ naléhal hrabě. „Přece mezi sebou nebudeme mít tajnosti!“

Nina zvážila jeho poznámku, rozhlédla se napravo i nalevo, načež se rozhodla, že se hraběti svěří. Vysvětlila mu, že herna bývá skoro vždycky prázdná, ale každou středu ve tři hodiny odpoledne se v ní scházejí čtyři ženy k partičce whistu. Pokud přijdete do půl třetí a schováte se v kredenci, můžete poslouchat, o čem mluví (hovor obsahoval i značnou dávku klení), a když dámy odejdou, dojíte zbytek koláčků.

Hrabě se napřímil.

„Kde jinde trávíš čas?“

Tak jako předtím Nina všechno rozvážila a znovu se rozhlédla napravo a nalevo.

„Potkáme se tady,“ řekla nakonec. „Zítra ve dvě.“

A tak hrabě začal se studiem.

Hrabě strávil v Metropolu čtyři roky a považoval se za jeho znalce. Každého zaměstnance oslovoval jménem, vyzkoušel všechny zdejší služby a styl výzdoby v jednotlivých apartmá znal jako své boty. Avšak teprve když se ho ujala Nina, uvědomil si, že byl až do této chvíle naprostým začátečníkem.

Nina žila v Metropolu deset měsíců a za tu dobu okusila vlastní verzi domácího vězení. Jejího otce vyslali do Moskvy pouze „dočasně“, a tudíž se ji nenamáhal zapsat do školy. Ninina guvernantka byla venkovanka tělem i duší, a tak byla radši, když se její svěřenkyně zdržovala v hotelu, kde ji nekazily projíždějící tramvaje ani světla pouličních lamp. Otočné dveře Metropolu se jak známo nikdy nezastavily, ale Nině zůstávaly zavřené. Protože však byla neúnavného a podnikavého ducha, využila své bezútěšné situace a jala se důkladně prozkoumávat celý hotel, dokud neznala každou jeho místnost, její účel i to, jak by se dala vylepšit.

Ano, hrabě chodil k malému okénku na konci haly, aby se podíval, zda mu nepřišla pošta, ale byl snad někdy v třídícím oddělení, kde v deset hodin ráno a o druhé odpolední vysypali příchozí obálky na stůl, včetně těch s červenými známkami a jasným nápisem K okamžitému doručení?

Ano, Fatimino květinářství navštívil v dobách jeho slávy mnohokrát, ale byl snad někdy ve střižně? Když jste prošli úzkými dveřmi v zadní části obchodu, ocitli jste se ve výklenku se světle zeleným pultem, kde kdysi stříhali stonky a zbavovali růže trnů – dokonce i nyní podlahu zdobily roztroušené uschlé lístky trvalek, které byly nezbytnou přísadou k výrobě elixírů.

No jistě, pomyslel si hrabě. Metropol je plný pokojů za pokoji a dveří za dveřmi. Komory na ložní prádlo. Prádelny. Spižírny. Telefonní ústředna!

Bylo to jako plout na parníku. Pasažér stráví odpoledne střílením hliněných holubů na přídi, potom se oblékne na večeři, pojí ve společnosti kapitána, porazí namyšleného Francouze v baccaratu a vyrazí si na procházku pod hvězdami zavěšen do své nové známosti, přičemž si celou dobu gratuluje, že ze své cesty po moři těží, jak může. Ve skutečnosti se však vystavuje jen záblesku života na lodi – úplně totiž zapomněl na nižší patra, která se hemží životem a zajišťují plynulý chod celé plavby.

Nina se nespokojila s výhledem z vrchní paluby. Sešla do podpalubí. Pobíhala sem a tam. Za dobu, co obývala hotel, se jeho stěny nesmrskly, ale prostor se naopak rozrostl co do rozsahu i složitosti. Během prvních týdnů jejího pobytu hotel vyrostl tak, že v sobě soustředil život dvou městských bloků. Za pár měsíců už pojal půl Moskvy. A kdyby v něm Nina žila dostatečně dlouho, Metropol by obsáhl celé Rusko.

Když hrabě nastoupil ke studiu, Nina se zcela rozumně rozhodla zahájit výuku na samém dně – ve sklepení s jeho sítí chodeb a slepých uliček. S námahou otevřela těžké ocelové dveře a vpustila hraběte do kotelny, kde z ventilů připomínajících tahací harmoniku unikaly vlnící se pruhy páry. S pomocí kapesníku, který jí ochotně zapůjčil, opatrně otevřela litinová dvířka pece a odhalila věčný oheň, jenž hořel dnem i nocí a zároveň byl tím nejlepším místem, kde se v hotelu daly zničit tajné zprávy a zakázané milostné dopisy.

„Dostáváš přece zakázané milostné dopisy, že, hrabě?“

„Ovšem.“

Jako další přišla na řadu rozvodna, kde Nina hraběte napomenula, aby na nic nesahal. To bylo zcela zbytečné, neboť kovové bzučení a pach síry by bezpečně odradily i toho nejlehkovážnějšího dobrodruha. V zadní stěně, mezi změtí kabelů a drátů, Nina hraběti ukázala páku, s níž jste mohli uvrhnout taneční sál do tmy a zajistit si tak dokonalé krytí pro krádež perel.

Následovala jedna zatáčka vlevo a dvě vpravo a dvojice stanula v malém přeplněném kamrlíku, hotovém kabinetu kuriozit. Skladovaly se tu všechny předměty zapomenuté hotelovými hosty, jako například deštníky, bedekry či těžké romány, které jejich majitelé nestihli dočíst a už se s nimi nechtěli dále vláčet. V úplném rohu místnosti se tísnily dva orientální koberce, lampa a malá knihovna ze saténového dřeva, které hrabě nechal ve svém starém apartmá. Všechno vypadalo zachovale.

Když se blížili k úzkému schodišti na opačném konci sklepa, minuli jasně modré dveře.

„Copak to tu máme?“ zeptal se hrabě.

Nina se zdála nezvykle vyvedená z míry.

„Tady jsem ještě nebyla.“

Hrabě vzal za kliku.

„Bojím se, že jsou zamčené.“

Nina se však rozhlédla napravo a nalevo.

Hrabě následoval jejího příkladu.

Potom si shrnula vlasy a odepnula tenký řetízek, který nosila kolem krku. Na konci zlaté paraboly visel přívěsek, jejž hrabě prvně obdivoval to dopoledne v Piazze. Nyní však viděl, že to není ani amulet, ani medailon. Byl to univerzální klíč od hotelu!

Nina sundala klíček z řetízku a podala ho hraběti, čímž mu naznačila, že čest otvírání dveří připadne jemu. Hrabě ho prostrčil klíčovou dírkou ve tvaru lebky a jemně s ním otočil. Ozvalo se uspokojivé cvaknutí, jak západka dopadla na své místo. Pak se dveře otevřely a Nina zalapala po dechu. Uvnitř se totiž nacházela jeskyně s pokladem.

A to doslova.

Zdi místnosti lemovaly police, které se vršily od podlahy ke stropu a schraňovaly hotelový stříbrný servis. Zářil, jako by ho leštili každé ráno.

„Na co to všechno je?“ zeptala se s úžasem.

„Na slavnostní recepce,“ odpověděl hrabě.

Vedle sèvreských porcelánových talířů s vyraženým znakem hotelu stály veliké samovary a mísy na polévku připomínající poháry bohů. Byly tu kávové konvice, omáčkové misky a celý regiment jídelního náčiní, jehož každý kus stvořili s úzkostnou pečlivostí, aby sloužil jednomu přesnému účelu. Nina si vybrala předmět s rukojetí ze slonoviny. Stiskla páčku a sledovala, jak se dvě protilehlé lopatky připomínající malinké rýče otvírají a zavírají. Tázavě na hraběte pohlédla.

„Servírovací kleště na chřest,“ vysvětlil jí.

„To při recepci vážně potřebují kleště na chřest?“

„Potřebuje orchestr pozoun?“

Nina kleště opatrně vrátila na polici, zatímco hrabě přemýšlel, kolikrát ho s nimi v hotelu obsloužili. Kolikrát jedl z těchto talířů? Dvousté výročí založení Petrohradu slavili v hotelové tančírně, stejně jako sto let od Puškinova narození i výroční večeři Vrhcábového klubu. Pak tu byla intimnější setkání, jež se odehrávala ve Žlutém a Červeném pokoji, soukromých jídelnách vedle Bojarského. V době své největší slávy podněcovala tato útočiště v hostech nezvyklou upřímnost, a kdybyste měsíc tajně poslouchali u jednoho z jejich stolů, dovedli byste předvídat všechny krachy, svatby i války na několik let dopředu.

Hrabě chvíli těkal očima po policích, načež zmateně zavrtěl hlavou.

„Bolševici tenhle poklad určitě objevili. Proč ho neodvezli pryč?“

Nina odpověděla s jasným úsudkem dítěte.

„Třeba ho potřebují tady.“

Ano, pomyslel si hrabě. Přesně proto.

Navzdory drtivému vítězství bolševiků a proletariátu nad privilegovanými vrstvami nebylo pochyb o tom, že i oni začnou co nevidět pořádat recepce a bankety. Možná jich nebude tolik jako za Romanovců – žádné podzimní plesy a diamantová výročí –, ale něco jistě slavit budou, ať už sto let od vydání Kapitálu, nebo stříbrné výročí Leninovy bradky. Sepíší seznam hostů, který následně zkrátí. Dají natisknout a doručit pozvánky. Poté, jakmile se shromáždí kolem velkolepého kruhu stolů, noví státníci pokývnou hlavou, aby upozornili číšníka (a přitom nepřerušili zdlouhavou přednášku z úst některého ze svých kolegů), že si dají ještě několik výhonků chřestu.

Neboť okázalost je síla houževnatá. A taky pěkně vychytralá.

Cudně klopí hlavu, zatímco císaře táhnou ze schodů a hází ho ven na ulici. O něco později, poté co v ústraní čekala na příležitost, však už pomáhá novému vůdci do kabátu a jen tak mimochodem se pochvalně zmíní o jeho vzhledu. A navrhne mu, aby si na prsa připjal medaili nebo dvě. Anebo mu naservíruje sváteční večeři a letmo utrousí, jestli by snad vyšší židle nebyla pro muže s takovou zodpovědností vhodnější. Vojáci z lidu možná spálí zástavu minulého režimu na hranici vítězství, ale zanedlouho se ozve hlahol trumpet a okázalost zaujme své místo vedle trůnu, poté co si zase jednou zajistila moc nad králi i dějinami.

Nina přejížděla prstem po servírovacím náčiní s výrazem obdivného úžasu. Potom se zarazila.

„Co je tohle?“

Na polici za víceramenným svícnem stála osm centimetrů vysoká stříbrná panenka se sukní a účesem ve stylu Marie Antoinetty.

„Jídelní zvonek,“ odpověděl hrabě.

„Jídelní zvonek?“

„Patří na stůl vedle hostitelky.“

Hrabě vzal stříbrnou dámu za natupírovaný účes a jemně s ní zatřásl. Zpod sukní se ozvalo líbezné zacinkání (bylo to vysoké C), které za dobu své existence uspíšilo bezpočet chodů a vyprázdnilo padesát tisíc stolovacích míst.

Během několika následujících dní Nina systematicky pokračovala v zavedeném kurikulu tak, že svého studenta vodila z jedné místnost do druhé. Hrabě se nejprve domníval, že se všechny lekce odehrají na nižších podlažích určených provozu a službám. Když však prošli sklepy, ústřednu a všechna zákoutí v přízemí, jednoho odpoledne zamířili ke schodišti a odtud do hotelových apartmá.

Nepovolený průzkum soukromých pokojů bezpochyby představuje jisté porušení dekora, avšak Nina sem nepřišla krást. A vlastně ani slídit. Šlo jí hlavně o výhled.

Každý z pokojů Metropolu nabízel zcela odlišnou perspektivu, přičemž nešlo jen o výšku a orientaci, ale také o čas a roční období. Pokud by se vám náhodou zachtělo sedmého listopadu sledovat pochod vojáků k Rudému náměstí, nejlepší volbou byl pokoj 322. Ale pokud jste chtěli házet sněhové koule po nic netušících chodcích, nejlépe vám posloužil pokoj 405 s okny s nízkým parapetem. Dokonce i číslo 244, poněkud depresivní pokojík s výhledem na alej za hotelem, měl své kouzlo: při dostatečném vyklonění z okna jste mohli sledovat ovocnáře shromážděné u vstupu do kuchyně, a když jste měli štěstí, občas vám nahoru hodili jablko.

Jestliže jste však toužili sledovat za teplé letní noci příjezd hostů do Velkého divadla, nejlepší vyhlídku nepochybně skýtalo severozápadní okno pokoje 317. A tak…

Dvanáctého července v sedm hodin večer, když hrabě po cestě do Bojarského kráčel přes hotelový vestibul, Nina upoutala jeho pozornost a dala mu smluvený signál. O dvě minuty později ho provedla kolem pokojů 313, 314 a 315 až ke dveřím jeho starého příbytku. A když otočila klíčem a vklouzla dovnitř, hrabě ji navzdory neblahé předtuše poslušně následoval.

Stačil jediný pohled, aby se znovu seznámil s každým kouskem svého někdejšího apartmá. Byla tu stejná čalouněná křesla s červenou pohovkou, zůstaly i rodinné hodiny a velké čínské vázy ze Zahalečska. Na francouzském kávovém stolku (který sem donesli jako náhradu za ten babiččin) ležel složený výtisk Pravdy, stříbrný servis a nedopitý šálek čaje.

„Rychle,“ řekla Nina, když přecházela k oknu v severozápadním rohu.

Na druhé straně Divadelního náměstí zářilo slavné Velké divadlo. Bolševici, jako obvykle nahastrošení po vzoru obsazení opery La Bohème, si užívali teplého letního večera, postávali mezi sloupovím a nezávazně klábosili. Světla v divadelním foyer najednou zablikala. Muži zhasili cigarety a uchopili dámy za předloktí. Přesně v okamžiku, kdy poslední z diváků mizel v divadle, u chodníku zastavilo taxi, dveře se rozlétly dokořán a po schodech vyběhla žena, přidržujíc si lem šatů.

Nina se předklonila, přitiskla dlaň na sklo a přimhouřila oči.

„Kéž bych tak mohla být na jejím místě,“ povzdechla si.

Takhle běduje celé lidstvo, pomyslel si hrabě.

___

Později toho večera seděl hrabě v posteli a přemýšlel o návštěvě svého starého příbytku.

Nevzpomínal na rodinné hodiny věrně tikající u dveří, na okázalou architekturu pokoje, dokonce ani na výhled ze severozápadního okna. Kdepak. Nemohl se zbavit vzpomínky na čajový servis na stolku vedle složených novin.

Tento výjev, jakkoliv nevinný, byl totiž dokonalým vyjádřením toho, co hraběte tížilo na duši. Přesně věděl, o co v něm jde. Současný obyvatel apartmá se ve čtyři odpoledne vrátil z vycházky, pověsil kabát na opěradlo židle, načež dal poslat pro čaj a odpolední vydání novin. Potom se usadil na pohovku, kde strávil civilizovanou hodinku, než přišel čas obléknout se na večeři. Jinými slovy to, co hrabě spatřil v apartmá číslo 317, nebyl pouhý čaj o páté, nýbrž okamžik v každodenním životě džentlmena, jenž je pánem svého času.

Když si hrabě ve světle těchto úvah znovu prohlédl svůj nový příbytek, oněch třicet metrů čtverečních, které mu byly přiděleny, padl na něj splín. Pokoj se mu ještě nikdy nezdál tak malý. Postel byla natěsnaná vedle kávového stolku namáčknutým na křeslo s vysokým opěradlem, které jste museli odsunout pokaždé, když jste chtěli otevřít skříň. Na civilizovanou hodinku tu jednoduše nebylo místo.

Avšak zatímco se hrabě nešťastně rozhlížel kolem, jakýsi hlas, který jako by přicházel odněkud zvenčí, mu připomněl, že v Metropolu jsou pokoje za pokoji a dveře za dveřmi…

Hrabě vstal z postele, došel k babiččinu stolku, odsunul křeslo a stanul před šatníkem velikosti telefonní budky. Po obvodu skříně, v místech, kde se dotýkala zdi, byla elegantní dubová lišta. Hrabě ji vždycky považoval za poněkud přebytečnou, ale co když byl šatník vestavěný do starého dveřního rámu? Otevřel dveře, rozhrnul své oblečení a nesměle zaklepal na zadní stěnu skříně. Ozval se slibně dutý zvuk. Třemi prsty zatlačil na překážku a hned cítil, jak povoluje. Vzal všechna svá saka a kabáty a hodil je na postel. Potom se chytil zárubně a kopl do stěny podpatkem. Ozvalo se líbezné křupnutí. Hrabě ustoupil a kopal znovu a znovu, dokud ze stěny nebyly třísky. Pak vtáhl polámaná prkna dovnitř a sám proklouzl vzniklým otvorem.

Ocitl se v temném, úzkém prostoru vonícím starým cedrem – nejspíš uvnitř sousedního šatníku. Zhluboka se nadechl, otočil kulovou klikou, otevřel dveře a vstoupil do místnosti, jež byla zrcadlovým obrazem jeho vlastního pokoje – až na to, že tu bylo uskladněných pět nepoužívaných postelových rámů. Dva z nich v jednu chvíli spadly a zablokovaly dveře do chodby. Hrabě je odtáhl stranou, dveře otevřel, vytahal všechno haraburdí ven a začal se zařizováním.

Nejprve dohlédl na šťastné shledání babiččina kávového stolku s dvěma vysokými křesly. Následně sešel do sklepa, kde během tří návštěv z kabinetu kuriozit postupně vysvobodil jeden ze svých koberců, stojací lampu a knihovničku. Pak sešel schody počtvrté – tentokrát je bral po dvou – a vybral si deset ze svých těžkých románů, které byl nucen opustit. Jakmile skončil se zařizováním nové pracovny, pospíšil si do haly, kde si vypůjčil pokrývačské kladivo a pět hřebíků.

Je třeba poznamenat, že hrabě naposledy držel kladivo jako chlapec, když v prvních jarních týdnech na Zahalečsku pomáhal starému správci Tichonovovi opravovat plot. Byl to krásný pocit, udeřit hřebík na hlavičku a prohnat ho dřevěnou laťkou do sloupku, zatímco ozvěna rány rozechvěla svěží jarní vzduch. Navzdory romantickým vzpomínkám se však hraběti při prvním úderu podařilo zasáhnout nanejvýš svůj palec. (Pro případ, že byste to náhodou nevěděli, dovolte, abych vám připomněl, že úder kladivem do palce působí nesnesitelnou bolest. Podobná rána vás také přiměje zběsile poskakovat kolem a brát jméno Boží nadarmo.)

Avšak štěstěna přeje statečným. Podruhé kladivo z hřebíku sklouzlo, ale napotřetí slavil hrabě úspěch. S druhým hřebíkem znovu nabyl ztracený rytmus sestávající z úkonů přiložit, udeřit, zarazit – starodávný to spád, který nenajdete ve čtverylce, hexametru ani Vronského sedlové brašně!

Krátce řečeno, hrabě během půl hodiny úspěšně zatloukl čtyři hřebíky a přibil tak dveře sousedního pokojíku k jejich rámu. Od této chvíle byl vstup možný pouze skrz rukávy hraběcích sak. Pátý hřebík si schoval pro stěnu nad knihovnou, kam hodlal zavěsit portrét své sestry.

Když hrabě skončil s prací, posadil se do jednoho z vysokých křesel a vzápětí ucítil, jak ho zaplavuje překvapivě mocná vlna blaha. Ložnice a pracovna měly navlas stejné proporce, a přesto na něj působily zcela odlišným dojmem. Tato odlišnost pramenila částečně ze způsobu, jakým byly zařízeny. Zatímco vedlejší místnost s postelí, sekretářem a stolem zůstávala královstvím praktických nezbytností, pracovna se svými knihami, Velvyslancem a portrétem Heleny lahodila především duchu. Avšak hlavní rozdíl mezi dvěma totožnými pokoji byl v jejich původu. Místnost pod dohledem a správou druhých se může zdát malá, avšak místnost, jejíž existence je pro ostatní tajemstvím, je navzdory svým rozměrům tak velká, jak si jen dovedete představit.

Hrabě vstal z křesla a vzal největší z deseti svazků, které si přinesl ze sklepa. Pravda, nečekalo ho nic neznámého. Ale copak to vadilo? Mohl ho někdo obvinit z nostalgie, zahálčivosti nebo plýtvání časem jen proto, že už ten příběh dvakrát nebo třikrát četl?

Znovu se posadil, jednu nohu položil na babiččin kávový stolek a zhoupl se v křesle, dokud nestálo na zadních nohou. Potom obrátil pozornost k úvodní větě:

Všechny šťastné rodiny jsou si podobné, každá nešťastná rodina je nešťastná po svém.

„Báječné,“ prohlásil hrabě.

Shromáždění

„No tak poběž.“

„Raději ne.“

„Nebuď takový suchar.“

„Nejsem suchar.“

„Víš to jistě?“

„Nikdy si nemůžeš být jistá, jestli nejsi suchar, neboť jde o axiomatický výraz.“

„Přesně tak.“

Těmito slovy se Nina pokoušela hraběte zlákat ke špehování ostatních hostů z balkonu tanečního sálu. Hrabě váhal, zda se k ní na této výpravě připojit, a to ze dvou důvodů. Zaprvé, balkon byl úzký a zaprášený, a aby vás nebylo vidět, museli jste se krčit za balustrádou, což byla pro vysokého dospělého muže jednoznačně nepohodlná pozice. (Když Ninu na balkon doprovodil posledně, roztrhl si kalhoty a hnul si krkem, který ho pak bolel ještě tři dny.) A zadruhé, dnes odpoledne se mělo téměř určitě konat další shromáždění.

Jejich četnost na hotelové půdě během léta mnohonásobně vzrostla. Po chodbě Metropolu se v libovolnou denní hodinu valily skupinky mužů a žen, všichni zběsile máchali rukama, vzájemně se přerušovali a něco si dokazovali ještě dřív, než vstoupili do tančírny. Uvnitř se pak připojili ke svým kolegům, stáli bok po boku a každý druhý kouřil cigaretu.

Hrabě došel k závěru, že bolševici pořádají shromáždění z jakéhokoliv důvodu, kdykoliv je to možné. V jediném týdnu se mohly konat stranické schůze, zasedání štábu, kolokvia, kongresy a sjezdy k ustanovení zákoníků, zavedení různých opatření, k probrání stížností a všeobecnému prodiskutování problémů starých jako svět sám – jen za použití nového názvosloví.

Hraběte tato shromáždění nezajímala, avšak ne proto, že by cítil odpor k ideologickým hnutím zúčastněných. Za zábradlím by se nekrčil, ani kdyby v tančírně diskutovali Cicero s Catilinou nebo Hamlet sám se sebou. Ne, o ideologii tu nešlo. Hrabě jednoduše považoval jakoukoliv politickou debatu za zcela ubíjející.

Na druhou stranu, neřekl by suchar právě tohle…?

Netřeba dodávat, že hrabě Ninu do druhého patra nakonec doprovodil. Prosmýkli se kolem Bojarského, a když se ujistili, že je čistý vzduch, paklíčem otevřeli neoznačené dveře na balkon.

V tanečním sále pod nimi sedělo asi sto mužů, další stovka se dohadovala v uličkách mezi židlemi, zatímco tři chlapíci působivého vzezření zaujali místo za dlouhým dřevěným stolem na vyvýšeném pódiu. Jinými slovy, shromáždění se téměř shromáždilo.

Protože bylo druhého srpna a ten den už došlo ke dvěma shromážděním, teplota v tančírně dosahovala třiceti stupňů. Nina se po kolenou doplazila k zábradlí. Hrabě se sehnul, aby ji následoval, a znovu si roztrhl nedávno zašité kalhoty.

„Merde,“ zamumlal.

„Pšt,“ napomenula ho Nina.

Když hrabě Ninu na balkon následoval poprvé, zarazilo ho, jak moc se život tančírny za tu chvíli proměnil. Ani ne deset let zpátky tu moskevská smetánka v honosných šatech a špercích ve světle velkolepých křišťálových lustrů tančila mazurku a připíjela na zdraví cara. Po zhlédnutí několika shromáždění však dospěl k ještě překvapivějšímu závěru – totiž že vzhled místnosti se navzdory revoluci téměř nezměnil.

Tak například: dovnitř v tu chvíli vrázovali dva muži, kteří už se zjevně nemohli dočkat horlivé debaty. Ze všeho nejdřív však přešli tančírnu a pozdravili starého muže sedícího vzadu u zdi. Kmet se nejspíš zúčastnil první ruské revoluce v roce 1905, možná sepsal pamflet v roce 1880 nebo v dvaapadesátém večeřel s Karlem Marxem. Tak či onak, ošlehaný revolucionář přijal úctu dvou mladých bolševiků sebejistým pokývnutím hlavy z toho samého křesla, z něhož velkovévodkyně Anapovová při velikonočním plese rok co rok odpovídala na uctivé pozdravy mladých knížat.

Anebo považte toho okouzlujícího mladíka, jenž čile kroužil po místnosti, třásl ostatním rukou a poplácával je po zádech. Úplný kníže Tetrakov! Stejně jako on postupoval systematicky a v každém koutku patřičně zapůsobil – tu utrousil důležitou připomínkou, tu vtipnou poznámkou –, načež se pokaždé „na chviličku“ omluvil. Jakmile byl venku ze dveří, už se nevrátil. Když se ujistil, že všichni v tančírně vědí o jeho přítomnosti, zamířil na zcela odlišné shromáždění v malém útulném pokojíku na Arbatu.

Později ten večer, až bude zasedání téměř u konce, nepochybně dorazí nějaký švihák, jenž se zrovna těší Leninově pozornosti, a způsobí pořádný humbuk – přesně to měl ve zvyku kapitán Radjanko, kterému zase naslouchal car. Projeví tím lhostejnost k méně závažným konvencím etikety a zároveň si utuží pověst muže mnoha zájmů a povinností, na něž mu zbývá jen velmi málo času.

V místnosti teď bylo víc plátna než kašmíru, víc šedé než zlaté. Ale copak se nášivka na předloktí skutečně tolik liší od epolety na rameni? Copak tyto odznaky každodennosti, stejně jako dvourohý klobouk či vojenskou čáku, nenosíme proto, abychom zahráli na určitou strunu? Jen se podívejte na toho byrokrata na pódiu s tím jeho kladívkem. Jistě si může dovolit sako šité na míru a kalhoty z nemačkavé látky. Jestli má na sobě hadry, tak jedině proto, aby všem ukázal, že je sveřepým příslušníkem dělnické třídy!

Jako by četl hraběti myšlenky, tajemník zaklepal kladívkem o stůl, čímž zahájil druhou schůzi prvního sjezdu moskevské pobočky Všeruského odborového svazu železničářů. Dveře se zavřely, všichni se usadili na svá místa, Nina zadržela dech a shromáždění začalo.

Během prvních patnácti minut se rychle probralo šest různých administrativních záležitostí, takže pozorovatel nabyl dojmu, že shromáždění možná skončí dřív, než ho stihnou rozbolet záda. Vzápětí však došlo na poněkud spornější záležitost. Šlo o návrh pozměnit odborovou listinu, konkrétně sedmou větu druhého odstavce, který teď tajemník přečetl.

Byla to vskutku úctyhodná věta, která udržovala velmi důvěrný vztah s čárkou, zatímco tečkou přezíravě pohrdala. Jejím záměrem bylo totiž vyjmenovat, bez rozpaků či zaváhání, každou ctnost a klad odborů včetně, avšak ne výlučně: mocných plecí, kurážných kroků, zvonění kladiv v létě, kutání uhlí v zimě a nadějného zpěvu píšťal za temné noci. Na samotném vrcholu této impozantní věty se nacházel postřeh, že díky svému neúnavnému úsilí ruští železničáři „usnadňují komunikaci a obchod napříč provinciemi“.

Hrabě musel přiznat, že po vší té gradaci byl závěr skutečně tak trochu zklamáním.

Vznesená námitka se však netýkala nedostatku zápalu na konci věty – na srdci jí ležel výraz usnadňovat. Konkrétně řečeno sloveso obvinili z toho, že svou vlažností a škrobeností dostatečně nevystihuje snahu a úsilí mužů v této místnosti.

„Přece nepomáháme ženské do kabátu!“ zakřičel někdo vzadu.

„Ani jí nelakujeme nehty!“

„Slyšte, slyšte!“

Nu tedy dobrá.

Jenže které sloveso by lépe vyjádřilo snahu a úsilí odborů? Jaké sloveso by dělalo čest zatvrzelé oddanosti strojníků lopotících se v potu tváře, nepolevující bdělosti výhybkářů a vlnícím se svalům pokladačů kolejí?

Z místnosti vzešla celá řada návrhů.

Pobídnout.

Pohánět.

Umožnit.

Přednosti a zápory každé z těchto nabídek byly vzápětí podrobeny horlivé debatě. Mluvčí přicházeli s argumenty o třech bodech, které názorně odpočítali na prstech ruky, zaznívaly řečnické otázky, citově zabarvená shrnutí a pískání ze zadních řad přerušované údery kladívka. Teplota v místnosti mezitím dosáhla pětatřiceti stupňů.

Přesně v okamžiku, kdy se hrabě začal obávat vzpoury, nějaký mladík v desáté řadě nesměle navrhl, že výraz usnadnit by možná šlo nahradit slovesy umožnit a zajistit. Tato dvojice, vysvětlil chlapec (jehož tváře dostaly barvu zralé maliny), nejenže obsáhne pokládání kolejí i obsluhu strojů, ale také nepřetržitou údržbu celého systému.

„Ano, to je přesně ono.“

„Pokládání, obsluha, údržba.“

„Umožnit a zajistit.“

Ze všech koutů zazněl bouřlivý potlesk a zdálo se, že mladíkův návrh spěje k odsouhlasení se stejnou rychlostí a jistotou jako jedna z odborových lokomotiv razící si cestu noční stepí. Když však vjížděla do konečné stanice, ve druhé řadě se náhle postavil jakýsi hubený mužíček. Takový věchýtek aby člověk pohledal – jeden si až říkal, jak se vůbec k odborům dostal. Jakmile si získal pozornost celé místnosti, tento druhořadý úředníček či účetní, tenhle všeruský postrkovač per, prohlásil hlasem stejně vlažným a škrobeným jako nešťastné sloveso usnadňovat: „Básnická zhuštěnost si žádá vyhnout se párovým výrazům v případech, kde postačí jediné slovo.“

„Cože?“

„Co to říkal?“

Několik mužů se postavilo, aby mužíka popadlo za límec a vyvleklo ho z místnosti. Avšak než na nebožáka stačili vztáhnout ruku, v páté řadě se na židli zavrtěl nějaký rozložitý chlapík.

„Se vší úctou k básnický zhuštěnosti,“ prohlásil, „chlap jich taky dostal do vínku pár, i když by mu docela dobře stačila jedna.“

Bouřlivý potlesk!

Rozhodnutí nahradit výraz usnadňovat slovesy umožnit a zajistit byl schválen jednomyslným lesem rukou a všeobecným dupáním, zatímco hrabě krčící se za balustrádou dospěl k závěru, že politická debata nakonec nemusí být zas až tak nudnou záležitostí.

Když shromáždění skončilo a naši špehové se odplazili z balkonu zpátky na chodbu, hrabě měl ze sebe radost. Těšily ho jeho drobné analogie mezi skladači poklon, plácači po ramenou a opozdilci dob minulých a současných. Také přišel s celou řadou zábavných alternativ k výrazu umožnit a zajistit, od šupat a kmitat po kodrcat a šinout. A když se ho Nina zeptala, co říká na dnešní debatu, chtěl odpovědět, že byla vskutku shakespearovská. Tedy, shakespearovská po způsobu Šťovíčka z Mnoho povyku pro nic. Jak trefný název, pomyslel si hrabě, a chystal se na to téma zavtipkovat.

Řízením štěstěny k tomu však nedostal příležitost, neboť když se ho Nina zeptala na názor, byla příliš netrpělivá na to, aby ho vyslechla, a hned vyhrkla ten svůj.

„Že to bylo fascinující? Že to bylo fantastické? Jel jsi někdy vlakem?“

„Vlakem jezdím ze všeho nejraději,“ odpověděl poněkud překvapený hrabě.

„Já taky. A když jedeš vlakem, sleduješ někdy krajinu za okny, posloucháš rozhovor ostatních cestujících a uspalo tě někdy rachocení kol na kolejích?“

„To všechno jsem vyzkoušel.“

„Jistě. Ale napadlo tě vůbec, jak se uhlí dostane do motoru lokomotivy? Přemýšlel jsi někdy, uprostřed lesa nebo na skalnatém svahu, kde se tam ty koleje vzaly?“

Hrabě se odmlčel. Zamyslel se. Zvažoval. Doznal se.

„Nikdy.“

Počastovala ho významným pohledem.

„Není to ohromující?“

A když se na to podíval z této stránky, hraběti nezbylo než s ní souhlasit.

___

O pár minut později, zatímco nad roztrženou zadní částí kalhot držel pečlivě složené noviny, zaklepal hrabě na dveře stydlivé krásky Mariny.

Není to tak dlouho, vybavil si, co tu byly švadleny tři: každá seděla před americkým šicím strojem a pilně se činila. Jako tři sudičky společně tkaly, šily, braly míru a stříhaly – zabíraly šaty, zkracovaly lemy, prodlužovaly kalhoty, a to se všemi osudovými důsledky, jež měly na svědomí jejich bájné předchůdkyně. V době těsně po revoluci byly propuštěny, ztichlé šicí stroje připadly lidu a krejčovství zůstalo stejně prázdné a pusté jako Fatimino květinářství. Současná doba neměla na zabírání šatů a zkracování sukní o nic víc času než na vrhání kytic a nošení kvítků v klopách.

Pak ale přišel rok 1921. Metropol čelil přívalu roztřepeného povlečení, poničených záclon a roztrhaných kapesníků, jež neměl nikdo v úmyslu nahradit novými, a tak se Marina dočkala povýšení a za zdmi hotelu se znovu začaly šít důvěryhodné stehy.

„Ach, Marino,“ zvolal hrabě, když mu otevřela s jehlou a nití v ruce. „Tak rád vidím, že krejčujete v krejčovství.“

Marina si ho podezřívavě změřila.

„A co jiného bych podle vás měla dělat?“

„Právě.“ Hrabě ji obdařil svým nejroztomilejším úsměvem, otočil se o devadesát stupňů, krátce nadzvedl noviny a pokorně požádal o pomoc.

„Nezašívala jsem vám kalhoty minulý týden?“

„Zase jsme byli s Ninou na výzvědách,“ vysvětlil. „Na balkoně v tančírně.“

Švadlena hraběte počastovala nevěřícným a zároveň rozhořčeným pohledem.

„Pokud hodláte slídit kolem s devítiletým dítětem, proč si berete takové kalhoty?“

Její tón hraběte poněkud zarazil.

„Když jsem se ráno oblékal, nikde jsem slídit nehodlal. Nicméně bych rád, abyste vzala na vědomí, že tyhle kalhoty ušili na míru v londýnské Savile Row.“

„Ano. Ušili vám je na míru, abyste v nich obýval obývací pokoj nebo kreslil v salonu.“

„Já ale v salonu nikdy v životě nekreslil.“

„Což je jedině dobře, protože byste se nejspíš upatlal inkoustem.“

Marina dnes nepůsobila dvakrát jemně ani stydlivě, a tak se hrabě uklonil a obrátil se k odchodu.

„Ale tak dost,“ řekla nakonec. „Šup za zástěnu a kalhoty dolů.“

Hrabě beze slůvka zaplul za paraván, svlékl se do spodků a podal Marině kalhoty. Z následného ticha poznal, že našla špulku, olízla nit a opatrně ji protáhla okem jehly. Potom řekla:

„Co kdybyste mi vyprávěl, jak to s tím balkonem vlastně bylo?“

A tak zatímco Marina zašívala hraběcí kalhoty (její stehy připomínaly miniaturní koleje pro lokomotivu), hrabě jí popsal shromáždění včetně rozličných dojmů, které na něm zanechalo. Nakonec téměř tesklivě poznamenal, že zatímco on si všímal především zarputilých společenských konvencí a lidského sklonu brát se příliš vážně, Nině učaroval záměr a činorodost samotného shromáždění.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Gentleman v Moskvě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.