Maisie na stope 1
Prípad ukradnutej mince

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.albatros.sk

www.albatrosmedia.sk

Holly Webbová

Maisie na stope 1 Prípad ukradnutej mince – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Prvá kapitola

Maisie Hitchinsová s otvorenými ústami sledovala, ako známy detektív Gilbert Carrington trieli nadol po schodoch penziónu, v ktorom býva, a zároveň si oblieka kabát. Jeho verný spolupracovník major Edward Lamb sa hnal za ním a v rukách zvieral oba ich klobúky. Nasadli do drožky a tá s rachotom odfrčala.

Maisie si pri pohľade na vzďaľujúcu sa dvojkolesovú drožku sťažka vzdychla. Kam asi idú? Určite to bude niečo vzrušujúce. Prenasledujú azda zlodejov šperkov? Práve včera sa v novinách dočítala, že sú konečne na stope larradinským rubínom. V novinovom článku sa písalo, že teraz určite zamieria do Indie, pravdepodobne cez Paríž, či dokonca cez Madrid. Pripadalo jej to skvelé. Zaujímavá predstava, uvažovala Maisie. Treba sledovať odtlačky topánok, indície, naháňať zlodeja…

Prach, ktorý zvírili kopytá koňa, čo ťahal drožku, pomaly klesal nadol. Maisie pokračovala v ceste. Starká už určite čaká na rybu, ktorú potrebuje na prípravu večere pre nájomníkov. Maisina starká bola správkyňou nájomného domu a všetok svoj čas trávila plnením požiadaviek večne nespokojných nájomníkov. Maisie neveselo, šuchtavo kráčala po chodníku. Ryba páchla a tekutina z nej presakovala cez premočený papierový obal. Bola si takmer istá, že Gilbert Carrington vôbec neje ryby. Pravdepodobne svoju domácu poučil, aby mu ich nikdy nenaservírovala. Určite nie s petržlenovou omáčkou, ktorú Maisie neznáša. A len preto, že madam Lorimerová, ktorá býva na druhom poschodí nájomného domu, obľubuje jedlá pripravené z rýb, bude musieť to isté večerať aj Maisie.

No napokon, pomyslela si Maisie, keby ju starká nebola poslala po rybu, nemala by príležitosť uvidieť Gilberta Carringtona. Trochu pookriala. Je azda na ceste do Scotland Yardu? Rozriešil už záhadu s rubínmi?

Maisie kráčala pomaly, pohojdávala košíkom a snívala. Ak pôjde vždy, keď bude potrebné niečo priniesť, po Laurence Road, kde býva Gilbert Carrington, je možné, že skôr či neskôr uvidí niekoho, kto sa bude uchádzať o pomoc skúseného detektíva? Šťastie, že je to tak blízko pri nájomnom dome starkej na Albion Street. Keby tak zahliadla niektorého z jeho klientov skôr ako on a prišla na niečo ohromujúce! Potom by mu mohla pomôcť vyriešiť záhadu.

Maisie sa usmiala pri predstave, ako tento skvelý muž prechádza z jednej izby do druhej. Azda má na stenách a poličkách veľa zvláštnych vecí, ktoré získal pri svojich dobrodružstvách. Čudesné africké kopije, putá, úžasné šperky, čo mu darovali ľudia, ktorým zachránil život… Drahocenné mapy… Carrington pritom určite fajčí fajku – často s ňou bol vyobrazený na novinových ilustráciách, takže Maisie vedela, že ju má. Raz si požičala fajku od mladého muža, ktorý býval v zadnej spálni na treťom poschodí, no keď si z nej potiahla, bolo jej zle. A mladý muž nezaplatil nájomné, takže už nemala príležitosť skúsiť to znova. Nebola si však istá, či je na to, aby človek mohol byť skvelým detektívom, nevyhnutné fajčiť fajku, i keď by jej to pomohlo vžiť sa do tejto roly.

„Edward,“ povzdychol by si. „Jednoducho na to neviem prísť. Niečo tu chýba. Nejaká veľmi dôležitá indícia…“ A Maisie by tam presne v tej chvíli vkročila a povedala mu, o čo ide.

Pretože aj Carrington môže mať zlý deň, povedala si Maisie. Stačí, aby prechladol. S upchatým nosom nemôže skvelý detektív zacítiť stopu, a pach je niekedy skutočne dôležitý.

Keby mala práve teraz nádchu, necítila by nepríjemný rybí zápach.

Maisie zdvorilo odstúpila nabok, aby mohla vôkol nej prejsť staršia dáma v pekných čiernych hodvábnych šatách a nezvyčajne veľkom klobúku. Usilovala sa na ňu pozerať tak, akoby to urobil Gilbert Carrington – všímala si podrobnosti.

Nanešťastie stará dáma vyzerala presne tak, ako treba. Nijaká zvláštna farba na lícach. Ani zvláštny šperk. No Maisie si mohla úlohu detektíva aspoň nacvičovať.

Ďalší závan rybej arómy jej pripomenul pachy. To by si mala overiť. Azda zo starej dámy cítiť… Maisie sa zamračila, usilovala sa prísť na to, čo by to mohlo byť. Muselo by to byť niečo nezvyčajné a pozoruhodné.

Rozvážne ovoniavala. Zacítila zvláštnu vôňu. Len nevedela hneď prísť na to, o čo ide.

Aníz! Maisie sa prekvapene obzrela cez plece. Samozrejme, stará dáma asi práve jedla anízové cukríky, hoci na to nevyzerala. Sú to detské cukríky. Takáto decentná dáma by mala voňať niečím, čím zvyčajne voňajú dámy v jej veku. Fialkovými cukríkmi a levanduľovým likérom.

Maisie sa blažene zachvela. Stará dáma je možno v skutočnosti vrahyňa a použila anízovú esenciu, aby zmiatla strážneho psa v dome svojej obete. Každý vie, že psy majú rady aníz.

Urobila pár krokov, aby sa znova priblížila k dáme, ktorá kráčala po vydláždenom chodníku a jej hodvábne šaty šuchotali. Nevyzerala ako vrahyňa, no človek nikdy nevie. Maisie zatajila dych a uvažovala, či v jemnej čiernej kabelke so zaťahovacou šnúrkou neschováva zbraň. Siahla do vrecka, vytiahla zápisník a zvyšok ostrúhanej ceruzky. Azda bude tieto veci potrebovať na zapisovanie svojich postrehov…

Stará dáma zrejme vycítila, že ju niekto sleduje, obrátila sa a cez cviker v tenkom pozlátenom ráme, ktorý si vybrala z malej čiernej kabelky, uprela na Maisie prenikavý pohľad. Mimoriadne mrazivý pohľad. Maisie to vzdala. Bola si takmer istá, že v malej čiernej kabelke nie je dosť miesta na dýku či pištoľ. Rýchlo odkráčala za roh ulice a nadávala si, že bola neopatrná a viditeľná. Byť detektívom je ťažké. Gilbert Carrington by nedopustil, aby ho niekto zbadal.

Maisie sa tak hanbila za seba a za svoj zbabraný pokus o pátranie, že takmer nezbadala vrece. No, samozrejme, všimla si ho, keď prechádzala popri uličke medzi domami. Bola všímavou osobou. To jej dodávalo istotu, že keby mala príležitosť, bola by v úlohe detektíva dobrá. Doma mohla akurát tak nájsť niečo, čo štrikovala madam Lorimerová, a to bolo takmer určite pod poduškami na pohovke. Jednoducho stačilo sledovať omrvinky z keksov a zistiť, kde stará dáma sedela pred odchodom z izby.

Na uliciach bolo oveľa viac príležitostí na pátranie. No po tom, čo na ňu dáma s cvikrom uprela mrazivý pohľad, si želala len jedno – rýchlo prísť domov a odovzdať starkej košík s rybou.

Si zbabelá, Maisie Hitchinsová, nadávala si v duchu. Čo ak to bola skutočná vrahyňa? Stačil jediný zlostný pohľad a zutekala si ako vyplašená sliepka.

Nuž… pri troche šťastia bude mať starká dobrú náladu (ak jej všetci zaplatili nájomné včas a nik sa neponosoval na prach v izbe alebo na to, že slúžka Sarah-Ann rachotila s kozubovým náradím). Maisie by sa mohlo prepiecť dokonca aj to, že sa trochu oneskorila. Hádam nestratila pri snorení na Laurence Road priveľa času. No popoludňajšie slnko sa už očividne vytrácalo. Náhlila sa popri kope odpadu na konci malej uličky, ktorá viedla k blatistému okraju kanála, a zahliadla odlesk zapadajúceho slnka na vode.

Niečo ju však prinútilo vrátiť sa. Prečo je na vyplavenom odpade vrece? Rozhodne to bolo dobré vrece, bez trhlín a dier. Zvláštne bolo aj to, že bolo zviazané kusom starého špagátu. Prečo sa niekto unúval zviazať koniec vreca, ktoré zahodil? A bolo mokré. To ju prinútilo obrátiť sa a bola na seba pyšná. Tieto veci si všimla bez toho, aby si to uvedomila.

Buď bolo vrece v kanáli, alebo v ňom bolo niečo mokré, z čoho presakovala tekutina. A možno oboje.

Keďže Maisie skutočne dúfala, že v malej čiernej kabelke starej dámy je ukrytá zakrvavená dýka, pripadalo jej zvláštne, že sa jej teraz nechce rozviazať vrece a zistiť, čo v ňom je. Skutočný detektív by nezaváhal, dohovárala si zlostne. No čo ak je tam dýka? Či ešte horšie, niečo, pri čom niekto dýku použil? Občas počula desivé príbehy o kusoch ľudského tela. Gilbertovi Carringtonovi raz na vyriešenie prípadu vraždy stačila pečiatka na malom hnedom papierovom balíčku. Naskočili jej zimomriavky.

A vtedy sa vrece pohlo a ozvalo sa zúfalé kňučanie.

Maisie zalapala po dychu, pustila košík s rybou a hneď sa dala do rozväzovania premočeného špagátu. Vedela, že je tam zviera – podľa všetkého pes. „Niekto ťa hodil do kanála?“ zašepkala. Usilovala sa pretrhnúť uzol a ryšavé kučery jej padali pred oči. „Dúfam, že nehryzieš, hoci by som ti to ani nemala za zlé. Ako dlho si tam bol?“ Napokon uvoľnila špagát a vrece jemne odhrnula.

Pozerala na ňu špinavá sivo-biela tvárička s hnedými ušami a tmavohnedými očami. Šteniatko! Obe ušká malo úzkostne sklopené a hľadelo na Maisie tak, akoby očakávalo, že naň nakričí.

„Si zranený?“ spýtala sa ustarostene a uvažovala, prečo psík nevyliezol z vreca a neušiel. Očakávala, že zmizne hneď, len čo ho vyslobodí. „Možno si len priveľmi vystrašený a bojíš sa okolo mňa prejsť…“ zamrmlala a odstúpila.

Psík pohol labkami a opatrne sa vyslobodil zo záhybov vreca. Vzápätí pribehol k Maisie a sadol si k jej nohám.

„Choď domov!“ povedala mu Maisie. Potom vzdychla a pokrútila hlavou. „Samozrejme, nemôžeš, to bolo odo mňa hlúpe. Asi nemáš domov. No so mnou nemôžeš ísť. Starká by psa v dome nestrpela. Psy sa rýchlo zašpinia a zablatia. Nechce mať doma ani mačku – hovorí, že zvieratá roznášajú nečistotu.“

Psík na ňu len pozeral a ani sa nepohol. Vedela, že by ho mala od seba odohnať, no nemohla. Videla, že chce, aby sa ho ujala. A niekto sa už pokúsil to úbohé malé stvorenie utopiť. Ak ho nevezme so sebou domov, takýto malý zúbožený psík nezostane v londýnskych uliciach nažive dlhšie ako deň. Ak vojde do zlej uličky, niekto si z neho spraví klobásu.

„Starká nebude rada, ak ťa prinesiem domov,“ zamrmlala. „Budeš sa musieť skrývať.“

Psík potriasol ušami, akoby sa z nich usiloval dostať zvyšky vody.

„Nuž, a nerada to hovorím, ale smrdíš. Mala by som ťa okúpať,“ vzdychla Maisie. „Azda pod pumpou. Neviem si predstaviť, ako by som ťa prepašovala do kúpeľne pre nájomníkov. Niekto by nás určite uvidel.“ Čupla si a pohladkala psíkovi uši. Keď sa ho dotýkala, privrel očká tak blažene, až si uvedomila, že pravdepodobne má blchy.

No ako si sa dostal z kanála? uvažovala Maisie. Vzala kôš s rybou, znova vykročila a psík cupkal tak tesne pri nej, že sa jej chvostíkom obtieral o topánky. „To vrece bolo dosť veľké. Asi si sa v ňom hýbal tak, že zostalo plávať na hladine, a potom ho aj s tebou voda vyplavila. Ak to tak bolo, mal si veľké šťastie.“

Psík na ňu pozrel hrdo a dôrazne, akoby chcel povedať, že sa o svoje šťastie postaral sám, a Maisie sa zasmiala. Teraz, keď trochu uschol, jedno z uší mu odstávalo vo zvláštnom uhle, tak trochu bokom, akoby mal odvážny frajerský klobúk. Ako ho mohol niekto chcieť utopiť?

„Myslím,“ uvažovala nahlas, „že každý dobrý detektív má verného spoločníka. Gilbert Carrington má majora Edwarda Lamba. Hovorí sa, že je to udatný bojovník. V Morning Post písali, že má vo vychádzkovej palici kord a najmenej dvakrát zachránil Gilbertovi Carringtonovi život. Hoci, samozrejme, pán Carrington zachránil svojmu spoločníkovi život najmenej stokrát.“ Pozrela na psíka, ktorý oňuchával nejaké svinstvo v pouličnom bahne. „Možno ma aj ty jedného dňa zachrániš,“ povedala. „Mohol by si sa stať mojím spoločníkom. Myslím, že ťa pomenujem Eddie…“

Druhá kapitola

„Maisie! Maisie!“

Maisie sa zvrtla a rozhliadla sa, aby zistila, kto ju volá. Nech už to bol ktokoľvek, znelo to veľmi ticho a zdvorilo. Napokon zbadala dievča v pekných modro-bielych matrózkach, ktoré stálo na predných schodoch domu oproti.

„Alice!“

Alice bola dcérou veľmi bohatého majiteľa obchodných lodí. Mama jej zomrela, keď bola ešte bábätko. Otec si o ňu neustále robil starosti a najal jej príšerne upätú a pedantnú guvernantku slečnu Sidebothamovú, ktorá mala z Alice vychovať dokonalú mladú dámu.

Maise sa s Alice spoznala, keď začala chodiť do ich nájomného domu na hodiny francúzskej konverzácie s madam Lorimerovou. Našťastie pre dievčatá, i keď madam Lorimerová konverzovala po francúzsky skvele, popoludní zaspávala, a tak sa od nej mohla Alice vykradnúť a poklebetiť si s Maisie. Tá si však musela dávať pozor, aby nebola v Alicinej blízkosti v čase, keď si po ňu prichádzala slečna Sidebothamová. Vnučku správkyne nájomného domu by určite nepovažovala za vhodnú kamarátku pre svoju drahú malú Alice. Okrem toho sa Maisie nevedela ubrániť smiechu vždy, keď začula guvernantkino meno. Znelo to presne ako Sidebottomová (čo navodzovalo predstavu širokého zadku), a zadok slečny Sidebothamovej bol naozaj obrovský.

Maisie sa natešene pozrela na Alice. Vytrielila cez cestu za kamarátkou a predstierala, že nepočuje, ako na ňu kričí poslíček na bicykli. Naozaj nemusel tak prudko zmeniť smer, a ona mala len zriedka príležitosť porozprávať sa s Alice. Pokúšali sa posielať si kódované odkazy. Vychádzali zo slov v knihe Oliver Twist od pána Dickensa, ktorú na Albion Street zanechal dávny nájomník. Alice dostala tú istú knihu od otca ako narodeninový darček, takže ju mali obe. No nefungovalo to príliš dobre. Predovšetkým Alice nemala často príležitosť podsúvať svoje odkazy popod Maisine dvere. A keď sa jej to podarilo, starká vždy chcela vedieť, čo znamená ten čudný sled slov, takže nemali pocit, že ich tajomstvá zostávajú skutočne utajené.

„Máš psa! Si šťastné dievča…“ Alice si čupla a láskyplne sa prihovorila Eddiemu, ktorý stál pri Maisiných nohách a nesmelo na ňu pozeral. „Je veľmi zlatý. Ach, keby mi otec a slečna Sidebothamová dovolili mať psa.“

Maisie chápavo prikývla. Šance na to, že by Alice dovolili mať psa, boli skutočne nepatrné. Jej otec bol priveľmi pedantný a poriadkumilovný.

„V skutočnosti nie je môj,“ priznala Maisie. „I keď predpokladám, že nepatrí nikomu inému. Našla som ho…“ Úzkostlivo pozrela na Alice, ktorú chránili pred svetom tak, že pravdepodobne nikdy predtým nepočula o topení psíkov. „Niekto ho hodil do kanála. Vo vreci.“

„Kto?“ znepokojene zapišťala Alice.

Eddie sa ustarostene schoval za Maisine nohy.

„Ach, prepáč, havinko. Maisie, kto mohol urobiť niečo také hrozné?“

Maisie vzdychla. „Veľa ľudí, Alice. No je to hrozné. Nemohla som ho tam nechať a teraz ho budem musieť prepašovať starkej poza chrbát a pokúsiť sa ho držať u seba v tajnosti. Našťastie bývam v odľahlej izbe, okolo ktorej ostatní nechodia.“

Nájomný dom pani Hitchinsovej bol veľmi obľúbený vďaka jej výborným jedlám a primeranému nájomnému, takže byty na hlavných poschodiach boli takmer vždy prenajaté. Rodina bývala v rôznych menších priestoroch, ktoré sa neprenajímali. Slúžka Sarah-Ann a Maisina starká mali spálne v podkroví a starká mala na prízemí útulnú malú obývačku. A teraz, keďže Maisie mala už takmer desať rokov, bývala vo vlastnej izbičke za umyvárňou riadu v suteréne. Hoci to bola malá miestnosť, pôvodne určená na odkladanie metiel a vedier, Maisie to vôbec neprekážalo. Z izbičky viedla do kuchyne úzka chodba, z ktorej sa po niekoľkých schodoch dalo zísť na malý dvor za domom. Maisie mohla väčšinou vchádzať aj vychádzať nepozorovane. Takže mala aj skvelú možnosť prepašovať k sebe psa.

„Alice, radšej už pôjdem. Mala som len priniesť starkej rybu pre podnájomníkov, a už na ňu určite veľmi netrpezlivo čaká. Stmieva sa. Budeš mať v piatok francúzsku konverzáciu?“

Alice prikývla. „Au revoir, Maisie,“ zachichotala sa. „Au revoir, petit chien.“ A vzápätí, keď sa už Maisie poberala preč, vážne dodala: „Maisie, mala by si zistiť, kto ho chcel utopiť. Je to záhada, takže by si mohla pátrať ako detektív. Veď to chceš! Ten, kto takto ublížil milému nevinnému psíkovi, je schopný spáchať čokoľvek!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Maisie na stope 1 Prípad ukradnutej mince.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.