3 x na horké stopě

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Miroslav Macek

3 x na horké stopě – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Předmluva milovníka detektivek

Ačkoliv se leckde můžete dočíst, že detektivní žánr vznikl v roce 1841, kdy byla poprvé publikována povídka Edgara Allana Poea Vraždy v ulici Morgue, je nezbytné k tomuto údaji poznamenat, že toto hezké a životaschopné dítko mělo spoustu a spoustu literárních otců.

Zločin, a to včetně toho nejtěžšího, tedy vraždy, doprovází totiž lidské pokolení od počátku jeho existence. Neboť od počátku se vždy soupeřilo, soupeří a soupeřit bude (a to všemi prostředky) – o majetek, moc a ženy, často pochopitelně o vše najednou. A pokud se zdánlivě soupeřilo o něco jiného, stejně za tím vždy byla nejméně jedna z uvedených příčin.

Neboť proč zabil Kain Abela? Proto, že Hospodin nepřijal jeho oběť, a Abelovu ano? Jistě. Takže vražda, dokonce bratrovražda, kvůli postavení a z něj plynoucích výhod, že ano?

Jak píše švýcarský spisovatel Ulrich Knellwolf o bibli:

Nikde jinde nejsou popsány věci, které Bůh zakazuje, a přesto si je lidé navzájem činí, lépe. A nikde jinde nenajdete lépe popsané, jak Bůh takové porušení zákazů řeší.

Pokud to ovšem s tím Kainem a Abelem nebylo jinak, jak naznačuje tentýž spisovatel:

Abel znal spoustu historek, a tak mu lidé rádi naslouchali. Když se ho někdo zeptal: „Tak, kdy se konečně usadíš, Abeli?“ odpověděl: „Ale to bych pak nemohl vyprávět nic nového!“

Kain viděl, jak jeho bratrovi Abelovi všichni visí na rtech, a pojala ho závist. Tak si řekl: „Musím vymyslet něco, co je od mého bratra přitáhne ke mně. Proč to napětí? Každý se přece chce co nejdřív dozvědět, jak příběh dopadne. Takže zkrátím Abelovy příběhy a budu vždy vyprávět jen začátek a konec a řeknu lidem, ať naslouchají mně. Zbavím je toho napětí.“ A nazval prozrazení konce příběhu hned na počátku obsahem příběhu.

Od té doby chtěl každý slyšet jen smysl příběhu a vždy, když začal vyprávět Abel, připadalo jim to zdlouhavé. Tak ztratil Abel své posluchače a přestal docházet do města a žil jako vyhnanec před jeho branami, a tak Kain svými zkrácenými obsahy jeho příběhy zcela zabil.

Uznejte ovšem, že za něco takového by si Kain též zasloužil zabít, a kdyby to někdo udělal, každá rozumná porota by ho musela osvobodit.

Také šibalský (pikareskní) a loupežnický román, tolik rozšířený v 18. století, jsou jeho otci. A pokud byste měli odpovědět na otázku, zda byly více vydávány a čteny literární díla Johanna Wolfganga Goetha, nebo loupežnický román jeho švagra Christiana Augusta Vulpia Rinaldo Rinaldini, a vsadili na Goetha, prohráli byste na celé čáře.

Neboť nic lidi netěší víc než slastné vzrušení a příjemný strach z popisu činů a dějů mravně i zákonem zakázaných. Proto vždy byli mezi potulnými tovaryši nejoblíbenější ti, kteří dokázali večer po práci vykládat ty nejkrvavější a nejhrůznější historie, které sesbírali cestou.

Josef Váchal, autor parodického Krvavého románu, a tedy nezbytně jeho velký znalec, o této triviální literatuře napsal:

„V řádném krváku krev není nikterak vzácná šťáva, a když někomu projede srdcem chladná ocel dýky, nebo mu někdo vpálí kulku do břicha, nenaříká příliš, jako se to v slušných románech stává, nejvýše se zaklením odejde ze světa. Zrovna jako vrah přílišnými slovy neodůvodňuje zamýšlený svůj čin, i oběť vrahova bez velkého pathosu se světa sejde, jemně i delikátně čtenáři vložíc na srdce jistotu, že v posledním sešitu bídník trestu neujde.“

A dodává:

„Myslete si o románech, co chcete; ale dobrý krvák má být špatně psán. Má být psán v krátkých odstavcích, po kterých oko jen tak honem skáče, jako když se běží ze schodů. Není pokdy se proplétat dlouhým odstavcem. Není pokdy ocenit dobře stavěnou větu, nebo se zastavit u spanilého obrazu. Dál, rychle dál!

Moralisté, a vůbec lidé, holedbající se a pyšnící vědomím, že jsou vzdělanci kulturními, označují jménem krvavý román neb zkráceně jen krvák, krvas, každou knihu s tendencí znemravňující, naplněnou do krajnosti drastickým líčením vražd, zločinů násilí, a dobrodružství, s nejhrubším popisem všech možných lidských vášní a sklonů neřestných; oni vidí v krvavém románu nakupenu všechnu špatnost světa, samé zlo a příklad, jakou kniha býti nemá.

Výtka, že krvavými romány a jich četbou jitří se málo kritická část obecenstva, a též že obraznost čtoucích bývá vydrážděna popisováním četných vražd, dávno již životními zkušenostmi ad absurdum vyvrácena byla.“

Se širokým rozšířením knihtisku a všeobecnou znalostí čtení se pak tento ohromný prostor pro oráče na krvavé líše, jak kdosi poeticky nazval spisovatele detektivních románů a povídek, dokonale otevřel a také předsudky proti tomuto druhu literatury silně zeslábly, byť nikdy nevymizely zcela.

První skutečně detektivní román, tedy příběh založený na detekci (z latinského detegó = odkrývám, odhaluji), a to dokonce vypravovaný více osobami, tedy z více úhlů pohledu na to, co se přihodilo (což bylo následovníky mnohokrát použito a zneužito), napsal Angličan Wilkie Collins v roce 1868 a pojmenoval ho Měsíční kámen.

Wilkie Collins vedl skutečně „spořádaný“ viktoriánský život, miloval dobré jídlo a víno, rád a často cestoval, udržoval dlouhodobé vztahy se dvěma ženami, ale ani s jednou se neoženil, a drahný čas užíval opium. Možná právě proto tak skvěle psal, ale posouzení toho, zdali je to příklad hodný následování pro všechny začínající autory, ponechám na vás. Mně se docela zamlouvá…

Zanedlouho poté se objevuje na detektivním nebi nebývale zářící kometa, jejíž blahodárný vliv pociťuje žánr dodnes: sir Arthur Conan Doyle a jeho Sherlock Holmes, samozřejmě s nepostradatelným doktorem Watsonem, tvořícím naivní pozadí, na němž ještě více vynikají dedukční schopnosti Velkého detektiva.

Viz následné parodické připomenutí:

Sherlock Holmes a Dr. Watson kvůli jednomu případu museli přespat ve stanu. V noci je probudil nějaký hluk. Holmes se podívá na Watsona a praví:

„Milý příteli, co byste z toho, co vidíte, usoudil?“

Watson se rozhlédne a praví:

„Z astronomického hlediska bych řekl, že existuje nekonečné množství galaxií a planet, z astrologického pak, že Saturn je ve znamení Lva.“

„Správně, milý Watsone. A co dál?“

„Dle mého odhadu může být tak 3.15.“

„Velmi správně. A co dál?“

„Z teologického hlediska je nasnadě, že Bůh je vševědoucí a všemocný a my jsme malí a nepodstatní.“

„To zajisté. A dál?“

„Meteorolog by řekl, že zítra budeme mít pěkné počasí.“

„Správně. A ještě něco, milý Watsone?“

„Už mne nic nenapadá.“

„A přitom je to tak prosté, milý Watsone! Někdo nám ukradl stan!“

Poté se s Velkými detektivy roztrhl pytel a Doylovi epigoni samozřejmě nevystačili s Mistrovými rekvizitami, tedy s lulkou, houslemi a injekční stříkačkou s morfiem, a začali si vymýšlet neuvěřitelné libůstky a podivnůstky svých hlavních hrdinů.

Extrémním příkladem budiž specialista na železniční záhady Thorpe Hazell autora jménem Victor Lorenzo Whitechurch, anglikánského kněze, který psal též náboženské knihy (hádejte, které byly úspěšnější). Thorpe Hazell byl vegetarián a milovník podivuhodných cviků, jak seznáte z krátké ukázky z jedné Whitechurchovy povídky:

Do odjezdu vlaku zbývala téměř hodina, které Hazell využil k tomu, že si zašel k ovčínu.

„Mám hlad,“ pravil k ženě, která se objevila ve dveřích. „A hlad je rozkazem přírody, že se má člověk najíst. Mohl bych vás požádat o dvě cibule a koště?“

Ovčákova žena dodnes vypráví o podivném muži, který „chroupal cibuli, a přitom mával nad hlavou koštětem“.

Tento typ detektivů ovšem nikdy zcela nezmizel ze scény, jen si vzpomeňte na milovníka orchidejí, skvělého jídla a piva Nera Wolfa, který nenávidí každý pohyb, a proto působí dojmem bitevní lodě, nebo na všechny ty univerzitní profesory (univerzity, a to obzvláště anglické, jsou záhadnými vraždami proslulé), kteří úspěšně kráčejí po jedné falešné stopě za druhou, aby nakonec pachatele přece jen usvědčili. Mimo sklon k řešení detektivních případů jsou vesměs obdařeni ještě množstvím podivuhodných výstředností, kupříkladu vírou, že se celý vesmír řídí zákony jejich univerzity a není většího zločinu než zmeškat čaj o páté.

Autoři se také za každou cenu snažili překonat detekční a dedukční schopnosti velkého vzoru a začali obdařovat své detektivy schopnostmi zcela neuvěřitelnými, až nadlidskými: extrémním příkladem budiž profesor Augustus S. F. X. Van Dusen s ohromujícím počtem titulů před jménem i za ním, malý žlutý mužíček s ohromnou hlavou uctivě přezdívaný Myslící stroj, kterého uvedl do literatury Angličan s francouzsky znějícím jménem Jacques Futrell. Jeho život, respektive smrt, by též vydala na senzační román: jednoho dne se s posledním rukopisem o Myslícím stroji nalodil na parník. Nic neobvyklého, pokud by se ten parník nejmenoval Titanic.

Také vymysleli záhadu zamčeného pokoje (samozřejmě zevnitř), ve kterém se vždy najde mrtvola a nikdo nechápe, čí rukou mohla přijít o život, zvláště natvrdlý venkovský policajt nebo úředním šimlem osedlaný konstábl ze Scotland Yardu ne. Proto se musí případu ujmout buď narychlo přivolaný, nebo náhodně tu dlící amatérský detektiv, který lehce zjistí, že byl zabit dýkou vstřelenou pootevřeným oknem, uštknut jedovatým hadem, kterého do místnosti vhodil větrákem důmyslný zloduch, nebo se otrávil prudkým neznámým jedem, na který neexistuje protijed a jímž byla napuštěna tužka, kterou měl ve zvyku při psaní olizovat. (Mravoučné prvky nikdy v detektivce nesmějí chybět!)

Autoři detektivních románů začali prostě vše přehánět natolik, až nezbylo než vtisknout žánru nějaká pravidla. Ujal se toho, jak jinak, anglický katolický kněz monsignore Ronald Arbuthnott Knox (byl též jazykovědcem a přeložil do moderní angličtiny latinskou bibli – Vulgatu, psal ovšem též detektivní příběhy, takže si můžete tipnout, čím se proslavil víc), který sepsal Desatero pravidel správné detektivky:

1. Zločinec musí být někdo, o němž je zmínka brzo na začátku příběhu.

2. Všechny nadpřirozené nebo nepřirozené faktory jsou zcela vyloučeny.

3. Není přípustná víc než jedna tajná místnost nebo tajná chodba; i ta je přípustná pouze tehdy, odehrává-li se děj ve stavbě, kde lze takové zařízení předpokládat.

4. Nesmí být použito žádného „dosud neobjeveného“ jedu ani přístrojů a metod, které vyžadují dlouhého vědeckého vysvětlování na konci příběhu.

5. V příběhu nesmí vystupovat žádný Číňan. (Tohle není projev rasismu dobrého pátera, jen výraz dobové averze proti nejzprofanovanější rekvizitě šestákových detektivek.)

6. K řešení nesmí detektivovi dopomoci náhoda, ani nesmí být veden nevysvětlitelnou intuicí.

7. Pachatelem nesmí být sám detektiv.

8. Detektiv nesmí odkrýt žádnou stopu, aniž ji hned neodhalí také čtenáři.

9. Duchem chudý přítel detektivův, jeho „Watson“, nesmí zatajit žádné myšlenky, které se mu honí v hlavě; musí mít inteligenci mírně, ale jen velmi mírně podprůměrnou.

10. Nesmí se vyskytovat dvojčata nebo dvojníci.

Jako každá ortodoxní pravidla byla ovšem i tato často porušována, a to mnohdy úmyslně. Stačí si jen připomenout velkou dámu žánru Agathu Christie, která se v porušování Knoxových pravidel přímo vyžívala. A dařilo se jí to skvěle! Samozřejmě též zásluhou dvou nezapomenutelných postav detektivní literatury, belgického policisty Hercula Poirota se všemi vlastnostmi Francouze, které jsou Angličanům trochu pro smích, a proto tedy podceňovaného, ač jeho malé šedé mozkové buňky dokáží rozlousknout i ten nejzapeklitější oříšek, a slečny Marplové, starosvětské venkovské staré panny, která dobře ví, že na malé vesnici dřímou pod povrchem stejné vášně jako ve velkém světě.

Dalším autorem, který porušoval tato pravidla, ovšem jinak, byl taktéž anglický katolík Gilbert Keith Chesterton, který amatérským detektivem učinil rovnou kněze – pátera Browna. Ten při svých dedukcích vychází hlavně ze znalosti lidské povahy a intuice a samozřejmě z pozorování ohromných maličkostí kolem sebe.

Objevil se poprvé v roce 1910 v povídce Modrý kříž a pak ve více než padesáti dalších. Svoji metodu popsal v povídce Tajemství pátera Browna následovně:

„Víte, já je všechny zavraždil sám… každý ten zločin jsem dokonale naplánoval. Přesně jsem promyslel, jak by se dal udělat a v jakém stavu mysli. A když jsem si byl zcela jist, že se cítím jako vrah, samozřejmě jsem věděl, kdo jím je.“

Z detektivních románů a povídek se ovšem začaly stávat abstraktní šarády, zcela odtržené od života, nicméně často vyhledávané čtenáři. Jeden příklad za všechny: knihy s amatérským detektivem Philo Vancem amerického autora S. S. Van Dina, vlastním jménem Willard Huntington Wright.

Přidám mravoličnou historku: tento literární kritik vydal v roce 1916 svůj první vážný román, který byl, jak bývá zvykem, kritikou nadšeně chválen, aby se z něj ovšem stal u čtenářů propadák. Když byl pak po nervovém zhroucení upoután na lůžko a lékaři mu zakázali číst „vážnou“ literaturu, vymyslel si pro zábavu vlastní detektivku, a aby neupadl v posměch a opovržení u svých kolegů kritiků, vydal ji pod pseudonymem a stal se tak nepominutelnou součástí klasiky žánru.

I tak šlo ovšem o slepou uličku.

Naštěstí se za velkou louží chopili žánru též autoři, kteří jej vrátili zpátky na zem, a to nikoliv do skleněného zámku literatury, ale do ulic a brlohů velkoměsta. Zrodila se hard boiled school, drsná škola, s tough boys, tedy drsnými chlapíky v hlavních rolích převážně soukromých „oček“.

James Hadley Chase, Dashiell Hammet, Raymond Chandler a další a další vypouštěli své cynické a rozhodně ne vždy zcela kladné hrdiny do světa skutečného zločinu. Jejich kvintesencí se stal soukromý detektiv Sam Spade, hlavní postava knihy D. Hammeta Maltézský sokol z roku 1930, plavovlasý ďábel, jdoucí bezskrupulózně za svým cílem. Nastala rudá žeň…

A nemohly při ní chybět sličné děvy mravů nevalných. Ve výčtu postav vystupujících v Maltézském sokolu se dočteme:

Slečna Wonderlyová – nádherný kus s chováním dívky školou povinné, která nikdy neváhala využít svých báječných předností, aby si získala a udržela mužskou oddanost.

Iva Archerová – Milesova manželka, která vytírala zrak svému manželovi a byla víc než příznivě nakloněna jeho společníkovi.

Není proto divu, že jeden z pozdějších výhonků drsné školy z pera Angličana Petera Cheyneyho Lemmy Caution, původně agent FBI, později soukromý detektiv a „nejmilejší synáček matky Cautionové“, jak se sám tituluje, o ženském pohlaví pronáší následující slova:

„Ženská podobá se krokodýlovi číhajícímu na nás v marastu. Než se jeden vzpamatuje, ukousne mu dotyčný hlodavec nohu i s kusem kaťat.“

Zločin se ovšem vrátil i do těch rukou, do kterých správně patří, tedy do rukou policistů. A nutno říci, že se mu v nich dařilo a daří více než dobře, ať už jde o jedince typu dr. Thorndyka z románů Austina R. Freemana, nebo inspektora Frenche z děl Freemana Willse Croftse, kteří používají namísto intuice a dedukce v křesle míry a váhy, mikroskopy, jízdní řády, tabulky a technické výkresy, nebo o mlčenlivé policisty typu komisaře Maigreta, kteří své případy poctivě „vyšlapávají“, nebo dokonce o celý policejní sbor 87. revíru či ze řetězu utržené severské osamělce v policejním sboru, kteří bývají stejně psychopatičtí jako vrahové a nadřízení. Tady už se ovšem značně stírá rozdíl mezi čistokrevnou detektivkou a policejním románem.

Zločin se také vrátil do rukou právníků, kteří hbitě přispěchali, aby se na něm přiživili: do rukou Perryho Masona a nepřeberné plejády dalších. Je pravda, že jejich honoráře jsou nekřesťanské, ale čtenáři si s nimi vždy přijdou na své.

Ještě jednou měla detektivka namále, a to tehdy, kdy do ní vtrhla módní vlna freudismu a psychologie a místo aby se věnovali staré dobré vraždě a odhalování pachatele, zaměřili se autoři na psychologický rozbor motivů a neblahého vlivu společnosti na pachatele. Zločin a trest v jakékoliv podobě ovšem nemůže být čtivým detektivním románem, to dá rozum.

Také kombinace žánrů, tedy přimíchávání hororu, sci-fi a nadpřirozena do detektivek, nadělalo více škody než užitku, pochopitelně s výjimkami potvrzujícími pravidlo.

Naštěstí se vždy našly dobré spisovatelské duše, které vrátily detektivní román tam, kam patří, tedy mezi poutavé, oddechové čtivo.

Nic víc, ale také nic méně od něj nesmíme požadovat.

Tři delší povídky, které máte před sebou, jsou ukázkou tří detektivních stylů:

Policejního à la inspektor French, intuitivně hloubavého à la páter Brown a ironicky cynického à la Sam Spade. Nejenom však to. Existuje totiž ještě jedna odnož detektivní literatury, a tou je parodie. Parodie, která ovšem nemá za cíl zesměšňovat původní vzory, ale láskyplně si s nimi pohrávat pro pobavení a potěchu čtenáře, a kterou je ovšem zároveň možno brát jako plnokrevné detektivní čtivo. Parodie totiž vždy musí vycházet z hluboké a důkladné znalosti parodovaného vzoru, z lásky k němu, z lásky k jazyku a ke hře.

Nedetektivním příkladem budiž anonymní parodie na slavnou Poeovu báseň Havran (Krkavec), kterou jsem si pro Vás dovolil přeložit, ať i toto povídání o oráčích na krvavé líše skončí poeticky:

Jedné dlouhé noci kdysi, když jsme hlavy trápili si nad vším, co přinesl den,

slyšeli jsme zdola náhle zvuky příšerné a táhlé, zvuky rvačky a pak sten.

V posteli se ihned vztyčím, „Co se děje?“ do tmy křičím, škobrtajíc o střevíc,

Edward s úlekem též vstává, o židli hned zakopává, „Nějaký brouk, a nic víc!“

Nato vztek hned kypí ve mně, neboť přec je zcela zřejmé, že jsem rozespalá sic,

avšak to si Edward myslí, že mne šálí všechny smysly, „Nějaký brouk, a nic víc?“

Čím dál větší hrůzu máme, župany si oblékáme, Edward chce si trepky brát,

roztřeseni jdeme dolů, kde vidíme vprostřed stolu… sousedovic kočku stát.

Hrůzu, kolující v žilách, tahle kočka způsobila, která okupuje stůl!

Rozezleně na ni zírám, rychle dveře otevírám, Edward hledá svoji hůl,

potom zuřivě ji honí, já zas házím botu po ní, křičíme, ať maže pryč!

Konečně to divé zvíře mizí spěšně v dveří škvíře, v zámku rachotí ihned klíč.

Omluvné snad zamňoukání, že nám přerušila spaní, nevydal však její hlas,

modlitba pak zazní krátká, osud zlý, že přišel zkrátka, do postele jdeme zas.

Doufám, že jste nyní správně naladěni, a přeji vám příjemné chvíle při četbě dalších stránek.

Miroslav Macek

Na rovinu

Prolog

Tak tedy na rovinu, než se pustím do vyprávění tohoto příběhu.

Žiju již pár let se starší bohatou paní, která mne vytáhla z nejhoršího svrabu, do kterého jsem se kdysi vlastním přičiněním dostal, a musím přiznat, že se o mne stará celou tu dobu vzorně. Však jsem také o dost let mladší, a dle mínění mnoha paní a dívek značně pohledný, takže to pokládám za férový obchod.

To, co jsem teď řekl, ovšem platilo jen do doby, než se do sousedství přistěhovala Paula.

Byl jsem zrovna na zahradě a s trochou lítosti se díval na tu značně zpustlou sousední, když se náhle objevila na zarostlé pěšince. Zastavil jsem se jak zasažen bleskem a též ona prudce vzhlédla, usmála se na mne a vydala se k plotu.

Láska na první pohled se tomu říká. Oboustranná.

Tak, teď to víte, a mohu tedy s klidným svědomím pokračovat.

Kapitola první

Vše začalo jednoho pondělního rána, když si moje paní připravovala snídani. Ona je od té chvíle, co si před časem stoupla na váhu a vykřikla tak silně, že jsem nadskočil v domnění, že ji přišel navštívit její první manžel (je už pár let mrtvý), vegetariánka. Teď je pro ni svist srpu totéž, co pro nás ostatní zvuk škvířící se slaniny na pánvi nebo mlaskavý zvuk krvavého steaku přistávajícího na talíři. Naštěstí není militantní, naopak, je velmi útlocitná, takže je ochotná brečet i při krájení mrkve, jen aby se to nedej bože nedotklo cibule, a stejně mile a vlídně se chová i ke mně. Proto se zase já chovám mile a vlídně k ní a neustále jí nepřipomínám, že kráva je přežvýkavec, tedy steak je vlastně kondenzovaný rostlinný produkt.

Takže jsem ji po řádné masité snídani zanechal s jejími otrubami, lupínky a sušeným kdoví čím a šel se projít. Při odchodu jsem si uvědomil, že vypadá při tom svém ranním rituálu přímo božsky, pokud tedy nemyslíte hned na Afrodité, ale na Buddhu. Je jí padesát a na svá léta rozhodně nevypadá, jen prsa nechala někde v sedmé třídě, takže s tím Buddhou to asi nebyl ten nejlepší příměr.

Ovšem i tak mám k dispozici docela slušnou plochu na mazlení, dokud tedy po všem tom chlorofylu nezhubne. Zatím se jí to moc nedaří.

Spěchal jsem pochopitelně na zahradu pozdravit Paulu a prohodit k ní pár lichotek, jenže na pěšince namísto zlatovlasého stvoření postával její manžel a kouřil doutník, který svým odérem i na dálku navozoval představu podzimních Ladových obrázků: ohýnek z bramborové natě a omladina kolem, přičemž nejmladší dítko by zřetelně potřebovalo přebalit.

Jmenuje se Karel a je to takový ten nabouchaný týpek, který vypadá jako dřevorubec, který ovšem nekácí stromy, nýbrž se celý den stará o to, aby se líbil ostatním dřevorubcům. Jakou používá vodu po holení, netuším, byť je cítit i přes plot, ale klidně by se mohla jmenovat „Neodolatelný buran“. S tím příšerným puchem tedy jeho vzhled opravdu souzní.

Nechápu, jak může tak jemná a senzitivní žena, jakou je Paula, žít s někým takovým, ale ptát se jí na to nechci a nebudu, a tak si namlouvám, že jí ho možná vybrali rodiče, protože představa, že si ho vybrala sama, mne deptá. Ale vysvětlením by mohlo být i to, že má ráda adrenalinové sporty, a když zatouží prožít vzrušení větší než bungee jumping, seskok padákem s volným pádem a dětský dýchánek u McDonalda dohromady, prostě mu jen řekne, co si o něm myslí. Třetí možnost mne doposud nenapadla. Nechápu, jak může nejkrásnější čas svých ňader trávit s takovým chlapem!

Pozdravil jsem ho, ale jen na mne zavrčel. Ne, že bych od něho čekal něco jiného, vychování ho rozhodně obloukem minulo, a to obloukem o zatraceně velkém poloměru. Jen občas spolu prohodíme pár slov, tedy spíše on zavrčí něco na mne a já mu obdobně odpovím. Dohadovat se s ním o čemkoliv nemá smysl, to je jako hrát šachy s holubem. Je totiž jedno, jak vynikající jste šachista, stejně nakonec shodí všechny figurky, pokálí šachovnici, a ještě se bude naparovat, že vyhrál.

Z jeho dnešního hlasového projevu jsem ochoten reprodukovat jen poslední dvě slova, neboť jsou nejslušnější, a ta zněla „zasranej den“. Na moji krátkou poznámku, že každý den je dar, byť někdy špatně zabalený, už nereagoval, zahodil zbytek doutníku na pěšinku a odkráčel zpět do domu, podoben dospělému dítku golema, který se spustil s kráčejícím exkavátorem.

Paula se stále neobjevovala, a tak jsem se vrátil domů a rozhodl se, že doprovodím svoji paní do města, což uvítala s nelíčenou radostí. Jsou chvíle, kdy se zdáme být nerozlučnou dvojicí, tak to prostě je. Navíc mne neskutečně baví pozorovat tu plejádu podivuhodných zjevů, ať už v ulicích, v kavárně, nebo v obchodech; to lidské zoo mne nepřestane bavit nikdy. A tříbí ostrovtip.

Bylo mi jasné, že uplyne ještě spousta času do chvíle, než opustíme domov, neboť moje paní vlastní kouzelný šatník, do kterého nelze nic dát, protože není kam, a nelze z něj nic vytáhnout, neboť není co. Odkud se berou ty různé věci, ve kterých nakonec vychází, je pro mne záhadou.

Ale nad tou jsem raději nepřemýšlel a věnoval se mnohem zajímavějšímu problému, totiž jak to asi dělala kočka Šklíba, že se uměla zhmotnit a zase zmizet postupně, takže po ní nakonec zůstal jen škleb. To jsem celý já, v těch častých chvílích, kdy na ni čekám, se prostě zabavuji příjemným duševním rozptýlením, jinak bych ji snad zakousl.

Logika té kočky je mi blízká, jen si připomeňte její rozhovor s Alenkou:

„Neřekla byste mi, prosím vás, kudy mám odtud jít?“ zeptala se Alenka.

„To závisí převážně na tom, kam chcete dojít,“ řekla kočka.

„To je mi skoro jedno kam…“ řekla Alenka.

„Pak je docela jedno, kudy půjdete,“ řekla kočka.

„…jen když někam dojdu,“ dodala Alenka jakoby na vysvětlenou.

„Ó, někam dojdete zcela určitě,“ řekla kočka, „jen když půjdete dost dlouho.“

No vidíte, a moje paní přece jen našla něco na sebe, a můžeme tedy vyrazit!

Kapitola druhá

Na městě se mi líbí ta rozmanitost. Každý den mne tam naštve někdo jiný. Ale taky pobaví, abych byl korektně vyvážený (nebo vyváženě korektní, teď nevím).

Dnes naštěstí nastala jako první ta druhá situace. Čekali jsme ve frontě v trafice (ty časopisy, co si kupuje moje paní, jsou plné krásných bytostí všech pohlaví, co jich jen moderní svět nabízí, které ovšem, pokud byste je potkali nenalíčené, nenasvícené a nevyretušované na ulici, by vás donutily porozhlédnout se, zpoza kterého rohu se vynoří Edgar Wright, aby jim zavelel, že mají nejvyšší čas vrátit se na plac, neboť natáčení druhého dílu Soumraku živých nepočká), když tu si za nás stouply dvě ženské a jedna k druhé pravila: „To by mě zajímalo, jestli taky vypadáme tak blbě jako ta Lída,“ a otočila se za ženou, která právě mizela za rohem. To mne rozesmálo a jedna z nich si toho povšimla a usmála se na mne též, a to značně vyzývavě, takže jsem se raději zatvářil ustaraně a přimkl se více k té své.

Kráčeli jsme pomalu do středu města, když tu náhle vyšla z jednoho průjezdu jedna moje „bývalá známá“, se kterou jsem kdysi, když jsem žil v podstatě na ulici, skončil v podobném průjezdu při docela divokém sexu. Jenže pak začala být majetnická a mermomocí mne přemlouvala, abychom založili rodinu… horší čas si tedy vybrat nemohla. No, nakonec to dopadlo dobře, tedy z mého hlediska, a vlastně ani ona nedopadla špatně, vsadil bych se sice o první vydání Campanellovy De monarchia Hispanica oproti ohlodané kosti, že nevěděla, s kým ty potomky, které nakonec zplodila, vlastně má, ale dnes si spokojeně žije s jedním postarším pánem, který ji chrání jako oko v hlavě, čímž naznačuji, že ji neustále hlídá. Asi ví proč. Stále však ke mně cítí tehdejší sympatie (ona, ne ten její, pochopitelně), a tak se na mne zeširoka usmála a já na ni, ale než jsme si mohli říct nějaké to vlídné slůvko, ten její se zaškaredil a odtáhl ji pryč. Jak jinak…on je to totiž takový ten chlápek, co i kdyby šel do fitka za mírného větru, tak ho to odfoukne do vinárny, takže cítí přirozenou nechuť ke všem, kteří vypadají sportovněji. Navíc to pro něj určitě není lehké, když téměř celý život cítí, že se narodil v cizím těle a od puberty touží být vysoký, štíhlý, svalnatý a v kondici. Ale jinak je to dobrák a fakt se o ni stará skvěle, to je na ní na první pohled vidět.

No, alespoň vím, kde nyní po přestěhování bydlí, bylo mi divné, že ji s ním už nějaký čas nepotkávám na obvyklých místech, neboť jeden nikdy neví, kdy se mu to může hodit. Staré lásky, které nerezaví, bývají mnohdy užitečnější než ta nová vzplanutí. Zdá se, že bych pomalu mohl sepsat knihu mravních naučení, zásad a rad.

Doprovodil jsem svoji paní ke kavárně, kde se pravidelně schází se spolužačkami a kamarádkami a známými spolužaček a kamarádek a známými známých kamarádek a spolužaček, takže jistě chápete, z jakého důvodu se s ní vždy rozloučím už u dveří, zdvořile vyčkám, až vejde dovnitř, ignoruji pár obdivných pohledů přicházejících dam (zvláště jedné, o které jsem přesvědčen, že nosí v kabelce nůž, kdyby náhodou večer v parku narazila na dort) a pak si jdu na ty dvě hodinky po svých.

Neboť poslouchat všechny ty řeči o tom, jak ráno vydávají při vstávání z postele stejné zvuky, jaké dříve vydávaly při sexu, nebo že se stále ještě vlezou do náušnic ze střední, nemusím. A to je ještě pořád lepší námět konverzace než dlouhé litanie o nemocech a zasvěcené rady obdobné té, že nad jakékoliv homeopatikum je pořádný astrolog. Opravdu to netoužím poslouchat. A to se raději nezmiňuji o nadšených ságách o dětech a vnoučatech, které jsem též musel párkrát vyslechnout, než jsme se s tou mojí domluvili na praktičtějším řešení.

Hrozný spolek! Tedy ne, že by některá z nich nestála za hřích, ale přísloví praví jasně: „Nezabiješ!“

Ve výkladu maličkého antikvariátu starého Schülera jsem mezi různými starými i novými šunty zahlédl neuvěřitelný skvost, anglické faksimile takzvaného Rossettiho manuskriptu zápisníku Williama Blakea, vydané v Londýně roku 1935 v Nonesuch Press.

Pokud jste překvapeni mými bibliofilskými znalostmi, nejsou tak rozsáhlé, jak by se mohlo zdát. Šlo v podstatě o náhodu, neboť jsem tu knihu viděl před pár lety v rukou jisté staré dámy, u které jsem měl tu čest tehdy krátce pobývat, a dodnes si pamatuji ty příjemné večery, kdy jsme sedávali u krbu a ona listovala různými vzácnostmi ze své bohaté knihovny a vyprávěla mi spoustu zajímavostí nejen o knihách samotných, ale též o všech možných literárních a bibliofilských souvislostech. Co se týká vzdělání, není nad soužití se starými dámami. Dokonce si z té doby pamatuji i jedny Blakeovy krásné verše:

Zemi vidět v malém zrnku písku,

krásu nebe v kvítí na lučině,

nekonečnem plnit z dlaní misku,

věčnost umět prožít ve vteřině…

Věčnost jsem s ní sice neprožil, ale to už je jiná historie. Jen stručně: odešel jsem od ní toho dne, co ji navštívila dcera jedné její kamarádky a v toku hovoru se mimo jiné zmínila o tom, že jí existencionální obavy umenšují radost z žití, a ona jí doporučila, ať si přečte něco z Kierkegaarda. Na její repliku, že je jí teprve devět, pak odvětila: „Tak něco z Nietzscheho…“ Už chápete, proč jsem se přestěhoval k jiné?

Ale zpět k současnosti. Vešel jsem do obchodu a starý Schüler mne tradičně uvítal úsměvem a vlídným slovem. Posadil jsem se na taburet vedle jeho prosezeného, vypelichaného křesla a báječně jsme si chvíli pomlčeli.

Mám starého Schülera rád. Je to pořádný chlap. V roce 1969 se rozhodl, že se obejde bez chlastu, cigaret a ženských – a bylo to nejtěžších dvacet minut jeho života. Ale přežil to, a to ho zocelilo. Žije sám, neboť jeho poslední, relativně mladá přítelkyně mu utekla, když jí jednoho rána pravil, že se mu zdá, že se jí změnila aura. To ji zaujalo, a tak se ho pochopitelně zeptala, jak na to přišel. Odpověděl jí méně ezotericky: „Protože se poslední dobou chováš jak úplná p.ča,“ což by snad ještě vydýchala, kdyby k tomu nedodal: „Víš, každá ženská má svoji cenu, ale nikdy by ji neměla uvádět.“ Takže je momentálně sám. Mám ho rád.

Naše mlčení bylo přerušeno něčím tak nečekaným, jako kdyby do krámku vešel Frankenstein a dožadoval se milostné poezie Anny Andrejevny Achmatovové, a navíc v originále. Vešel totiž Paulin muž Karel. Když mne zahlédl, znejistěl jak lesba na rybím trhu, ale rychle se vzpamatoval a beze slova nakráčel do zadní místnůstky, kde starý Schüler vykupuje knihy, neb je tam jediný volný stůl v celém tom jeho malém krámku. Oči měl zarudlé a vycházel z něho nikoliv pach té jeho příšerné vody po holení, ale kupodivu jemná vůně Thé Vert od Bulgariho, mně tak důvěrně známá z Paulina těla. A aby záhadám nebyl konec, zahlédl jsem, ještě než zavřel dveře, skrze poloprůhlednou tašku, kterou držel v ruce, další skvost z knihovny mé bývalé staré přítelkyně a milovnice knih. Marinettiho Le Monoplan du Pape z roku 1912, první vydání ve francouzštině.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 3 x na horké stopě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.