LitRPG v nakladatelství

FANTOM Print

Michael Atamanov

Sektor osm

Za smrtí *

Vasilij Mahaněnko

Úkol přežít

Kartosský gambit *

* Připravujeme

FANTOM Print

2018

Originally published in English under the title Sector Eight

by Magic Dome Books, 2015. All Right Reserved

Copyright © M. Atamanov 2015

Cover Art © V. Manyukhin 2015

English Translation © Andrew Douglas Schmitt 2015

Czech Translation © Jiří Matyskiewicz

ISBN 978-80-7398-939-2 (ePub)

ISBN 978-80-7398-940-8 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

ÚVOD

Bitva se blížila ke konci. Patnáct set dreadnoughtů v obléhacím režimu provádělo orbitální bombardování planety, měnilo veškeré její obranné struktury na jemný prach a připravovalo přistávací zóny pro výsadek mariňáků. Těžké obléhací dreadnoughty krylo několik set neohrabaných bitevních lodí, zatímco rychlejší útočné a strategické křižníky společně s interceptory radostně naháněly ve sluneční soustavě zbytky nepřátelské flotily. Všichni spojenci sbírali trofeje. Tentokrát bylo kořisti opravdu dost, jelikož snad každým kouskem vesmíru v soustavě poletovaly fragmenty rozstřílených lodí…

Sundal jsem si sluchátka a odsunul se i s křeslem od počítače. Masivní vesmírná bitva byla tak vzrušující, že se mi ještě pořád třásly ruce. Na každé straně byly tisíce hráčů! Natáhl jsem se po plechovce s pivem, abych se napil. Sakra, už byla prázdná. Kdy jsem měl čas nalít do sebe půl litru piva? Musel jsem se vyhrabat z křesla a dokulhat do kuchyňského koutu k ledničce. To nejlepší, co jsem našel, byla láhev českého černého piva v šuplíku na zeleninu, kterou tam před pár týdny strčili kamarádi z vysoké na návštěvě. Připomnělo mi to mládí, kdy můj kamarád Pavel vždycky koupil celou basu, kterou jsme pak nezvládali vypít. Není to mé oblíbené pivo, ale přece jen je lepší než průměr.

Otvírák jako obvykle nebyl tam, kde být měl. Než ho hledat, otevřel jsem raději flašku vidličkou a konečně se napil piva tak studeného, až mi z toho zatrnuly zuby. Halelujá!

Došel jsem k oknu. Visely na něm světelné ozdoby, pozůstatek novoročního večírku. Ten byl před třemi týdny, takže už jsem měl ty krámy dávno sundat, připomněl jsem si aspoň po sté. Ale stejně jako devětadevadesátkrát předtím jsem se prostě necítil na to, abych si přitáhl židli, vyšplhal se na ni a začal s úklidem. Zadíval jsem se na ulici. Vládla tam zimní temnota a ulicí profukoval ledový vítr. Bylo půl šesté ráno a na temné obloze nebyl ani náznak, že by měl někdy přijít nějaký úsvit.

Při pohledu na studenou tmu venku jsem musel zívnout. Vstával jsem podle budíku nastaveného na půl čtvrté a pak jsem půl hodiny naháněl ještě spící vojáky na nájezd oznámený včera, abych mohl celou naši útočnou flotilu protáhnout mezi dvěma oblastmi vesmíru až na místo, kde nás čekala grandiózní bitva. Nečekaný přílet naší flotily na bojiště vnesl mezi přesilu protivníků značný zmatek. Okamžitě jsme zaútočili, i když jsme stáli proti poměru dvanáct ku jedné. Rychle jsme využili moment překvapení, přeskupili se do bitevní formace a začali zaměřovat lodě soupeřů podle předem připraveného seznamu nepřátelských velitelů, které jsme považovali za talentované.

Plán vyšel dokonale. Zlikvidovaní velitelé skončili v lékařských centrech a čekali na oživení, což je v podstatě na nějakou dobu vyřadilo ze hry. Mohli tak maximálně zbytečně nadávat v chatu nebo se neohrabaně pokoušet o řízení svých jednotek přes komunikátory svých spojenců. Přišli o možnost pružně reagovat na rychle se měnící situaci. Nepřátelská flotila bez dostatečného velení zmateně kroužila vesmírem, což jsme pochopitelně využili a v následném masakru získali číselnou převahu na svou stranu. Protivníkovi se několikrát podařilo nahradit zlikvidované velitele a klást alespoň částečně organizovaný odpor, ale v tu chvíli už byl poměr sil tři ku jedné v náš prospěch – a za takových podmínek mí důkladně vycepovaní vojáci nemohli prohrát.

Pak už to byla jen otázka dlouhých přestřelek a honiček, čili spousta zábavy, než krvavá bitva skončila naším naprostým vítězstvím.

Otřásl jsem se chladem v bytě, přidal trochu na radiátoru a vrátil se k počítači. Naše aliance obsadila nepřátelskou stanici. Obrovské dopravní lodě už vozily vše, co bude průmysl a flotila aliance potřebovat v našem novém domově. Mí chlapi už dokončili rabování trosek nepřátelských lodí a chystali se na vlastní pěst dorazit zbytky nepřátelských rezerv z vnější stanice.

Na herních chatech panovala nekontrolovaná radost a oslavy. Na obrazovce mi blikaly desítky nepřečtených soukromých zpráv a pozvánek k chatu. Okamžitě jsem je začal zavírat, protože jsem byl příliš unavený a neměl jsem náladu komukoli cokoli vysvětlovat. Ani jsem je nečetl, jen jsem očima přeletěl první řádek. Někteří mi děkovali za dobře odvedenou práci, jiní se ptali, kdy dostanou kompenzaci za ztracené lodě. Spojenci mi gratulovali k vítězství a taktně mi připomínali můj slib, že jim předám půlku obsazeného území. Nepřátelé vyhrožovali pomstou. Někteří z nich dokonce používali pitomé výhrůžky toho typu, že si zjistí mou reálnou adresu, že si mě najdou v opravdovém světě a polámou mi ruce a nohy, ale takových moc nebylo. Prostě jako obvykle. Už jsem málem smazal všechny zprávy bez dalšího čtení, ale jedna přilákala mou pozornost. Autorem zprávy byl Vesmirny_General123, kterého jsem neznal. K mému překvapení psal v perfektní ruštině:

„Výborná práce! Gratuluji! Poslouchal jsem hlasový chat a sledoval bitvu od začátku do konce. Naprosto precizní operace. Opravdu se mi líbilo, jak jsi vyvolal tu falešnou paniku. Bylo to velmi uvěřitelné, jsem si jistý, že to nepřátelští špehové spolkli i s navijákem. Ale dost prázdných slov, přejděme k věci. Mám pro tebe nabídku, která by ti měla připadat zajímavá. Mám tady práci, na kterou se hodíš. Velká aliance potřebuje zkušeného velitele flotily. Budeš placený reálnými penězi, žádnými virtuálními byty. Dej mi vědět, jestli máš zájem.“

Seděl jsem s prstem na tlačítku myši, ale zprávu jsem nesmazal. Velká vojenská aliance? Rusky mluvící, nebo alespoň se spoustou Rusů? Chvíli jsem o tom přemýšlel. Byl jsem si jistý, že znám víceméně všechny důležitější aliance ve hře. Ruských bylo docela dost. Nebo přesněji řečeno smíšených slovanských, včetně té, ve které jsem právě byl. Existovaly tři opravdu velké, ale žádná z nich nepotřebovala vrchního velitele. I když, říkalo se, že hlavní velitel jedné velké aliance bude mít svatbu nebo tak něco, a že už nebude hrát hry vůbec. Nicméně s tím jsem mluvil naposledy včera. Vyprávěl mi o spoustě velkých plánů a nepřišel mi jako někdo, kdo hraje svou oblíbenou hru naposledy.

Navíc, ten divný chlap, jak si to říkal… Vesmirny_General123… mi psal, že poslouchal náš soukromý hlasový kanál. Zadíval jsem se na profil té záhadné postavy. Naprostá nula, vytvořená před třemi hodinami. Zjevně to byla alternativní postava nějakého jiného zkušenějšího hráče, který nechtěl prozradit svou identitu. Ale i tak, poslouchal na našem kanálu. To znamenalo, že buď byl z naší aliance, nebo nějak zjistil naše heslo. V prvním případě by to znamenalo, že jeden z mých pečlivě prověřených lidí pracoval pro konkurenci. V druhém případě dal některý z našich lidí přísně tajné informace cizinci! Těžko říct, co bylo horší. V každém případě bylo nutné vymýtit zradu v našich řadách a tak jsem mu odpověděl: „Těžko odpovědět na něco takového jen tak. Možná bych měl zájem. Záleželo by na podmínkách.“

Téměř okamžitě mi poslal pozvánku k hlasovému rozhovoru. Nasadil jsem si sluchátka a rozhodl se pečlivě naslouchat. Na rozeznávání hlasů jsem měl talent. Už od dětství jsem dokázal rozpoznat drobné rozdíly v intonaci a odhalit díky tomu lži. Navíc jsem velkou část svého týmu znal po hlase a měl bych je identifikovat, i kdyby se snažili nějak maskovat. Tento hlas jsem ale nikdy předtím neslyšel.

„Nazdar! Jsem rád, že ses rozhodl vyslechnout mou nabídku.“ Podle hlasu mu mohlo být tak čtyřicet, víc asi ne. „Nebude ti vadit, když budu mluvit neformálně? Jsi mladý chlap a přijde mi pitomé mluvit s tebou jako na oficiální audienci. Můžeš mi říkat Georgij Innokentěvič.“

Pokusil jsem se jeho jméno vyslovit správně, ale v důsledku lehké opilosti a značné ospalosti nebyl můj jazyk ve stavu, kdy by dokázal tak děsivou kombinaci vytvořit na poprvé. Naštěstí ho to neurazilo, naopak se mé neohrabanosti zasmál.

„Nevím, co si mí rodiče mysleli, když mi dávali takové jméno. Jen málokdo to dokáže vyslovit na první pokus. Moji zahraniční spolupracovníci se o to ani nepokoušejí. Říkají mi pan G.I. Klidně to tak dělej taky. Nebo mi říkej George, možná i Gordy, i když to už je dost familiérní.“

„Fajn, Georgiji, co ode mě chceš?“ zeptal jsem se, aniž bych se nějak identifikoval jménem. Schválně jsem si vybral možnost, kterou neuvedl. A taky jsem si vybral neformálnost.

„Jak už jsem říkal, je tady jedna práce, dobře placená. Tak dobře placená, že nebudeš muset dělat nic jiného než to, co tě baví. Vlastně by to byla podmínka. Nic tě nesmí od tvého úkolu rozptylovat…“

Neudržel jsem se a zasmál se do mikrofonu. Ten chlap byl ale naivní. Copak si opravdu myslel, že může za takových podmínek najmout dobrého velitele flotily do hry? Zjevně mě považuje za naprostého herního závisláka, který sedí celý den za monitorem a živí se dováženou pizzou a kolou.

„To není možné,“ řekl jsem mu. „Mám už kontrakt s aliancí a naprosto mi vyhovuje.“

„Tvůj kontrakt skončil, jakmile jsi splnil svůj úkol a obsadil základnu,“ řekl můj nový známý a projevil tak překvapivě dobré znalosti o mé dohodě s vůdci aliance. „Tví vojáci mohou strávit nějaký čas v nové oblasti a našetřit si peníze. Nečeká se, že by byla nějaká aktivní válka nejméně dalších šest měsíců a tak aliance nepotřebuje velitele flotily. A jaký že kontrakt jsi to měl? Dvě stě babek za měsíc na pivo a cigára? To je k smíchu! Já tady mluvím o opravdových penězích.“

V tu chvíli mě začal zajímat. Nevím, jak zjistil specifika mé smlouvy včetně toho, kolik jsem dostával. Bylo jasné, že můj zaměstnavatel nebyl úplně diskrétní. Ale přesně takové podmínky jsem před pár měsíci sám navrhl a v tu chvíli mi to přišlo jako dobrý kšeft. Dvě stovky dolarů měsíčně, za což budu každý večer po práci a o víkendech trénovat členy aliance a udělám z nich bojový tým, schopný vést válku proti koalici východoevropských aliancí. Po Georgijově proslovu už mi vyjednané podmínky z nějakého důvodu tak dobré nepřišly.

„Ve kterém městě žiješ?“ zeptal se z nějakého důvodu můj záhadný kontakt. A z nějakého nepochopitelného důvodu jsem mu pravdivě odpověděl, že v Moskvě.

„V Moskvě? No nekecej! Já jsem taky z Moskvy!“ prohlásil pan G.I. radostně a v tu chvíli jsem postřehl dříve skrytý moskevský přízvuk. „Tak poslouchej. Jelikož už stejně nepůjdeš spát, sejdeme se za hodinu někde v restauraci a proberem si to z očí do očí. Je teď v té naší úžasné metropoli něco otevřené? Znáš bar The Wishbone? Je to u stanice metra Sokolniki. Víš, kde to je?“

„Jestli vím, kde to je? Bydlím hned vedle.“ Dokonce mě trochu urazilo, že nemá důvěru v mou znalost mého vlastního rodného města. „Akorát tam je potřeba rezervovat stůl dopředu. Nemůžeme tam vtrhnout jen tak!“

„V sedm ráno, zatímco ve městě zuří sněžná bouře? Bude to tam úplně prázdné. Ale dobře, rovnou tam zavolám a zarezervuju stůl na své jméno. Co ty na to? Tak dohodnuto. Sejdeme se přesně v sedm v The Wishbone!“

A s tím hovor ukončil. Podíval jsem se na budík. Bylo šest dvacet ráno. Zrcadlo na zdi mi upřímně řeklo, že jsem po bezesné noci plné piva neoholený, špinavý a zpocený. Můj potenciální zaměstnavatel vypadal sice podezřele, ale i tak jsem na něj chtěl udělat dobrý dojem. A tak jsem vyrazil do koupelny a cestou jsem hledal víceméně čisté ponožky a žehličku, kterou jsem určitě někde měl.

Přesně v sedm jsem vstoupil do The Wishbone. Roztomilá hosteska mě odvedla od vstupu do šatny, vzala si můj kabát a ukázala mi vzdálený roh totálně prázdného sálu, kde u jediného obsazeného stolu v restauraci seděl rozložitý muž v draze vypadajícím obleku. Byl mladší, než mi připadal podle hlasu. Ani padesát, ani čtyřicet, sotva třicet, možná pětatřicet. Vedle pana G.I. stáli v pozoru dva chlapi, kteří si byli tak podobní, že by to mohla být dvojčata. Měli na sobě dokonce stejné šedé obleky ‒ zjevně to byla jeho ochranka. Oba bodyguardi mě pozorně sledovali. Jakmile jsem se dostal na pět metrů od stolu jejich zaměstnavatele, oba současně sáhli pravou rukou po pouzdrech, která jim visela u opasku. Do prdele! Ani se nesnažili zakrývat, že jsou ozbrojení! Nepřátelský přístup Georgijových ochránců mě tak vylekal, až jsem ztuhl na místě.

Georgij něco řekl, velmi tiše, ale oba hlídači ho jasně slyšeli a dali ruce pryč od zbraní. Poté můj záhadný rádoby zaměstnavatel řekl něco dalšího, ale hlasitěji, takže jsem ho slyšel i já. Požádal své stráže, ať nás nechají samotné, abychom mohli vést důvěrnou konverzaci. Sedl jsem si do nabídnutého křesla a podal mu ruku. „Ruslan!“

Pan G.I. se na chvíli zarazil, jako by nevěděl, zda se se mnou přivítat, ale pak se pousmál a ruku mi stiskl. „Georgij! No, rád tě poznávám!“

Jeho ruka byla na dotek jemná, jako ženská, jako by nikdy fyzicky nepracoval ani necvičil. A co? Nebylo to nemožné. Možná to byl syn nějakého moskevského politika. Od dětství žil v naprostém luxusu. Nikdy se nemusel starat o peníze, ani o to, jestli se dostane na elitní privátní školu a seznámí se s těmi „správnými“ lidmi. A pak jeho rodiče oslavili jeho promoci na univerzitě tím, že mu koupili ředitelské místo v nějaké velké společnosti, a tak se Georgij nikdy nemusel prokousávat k vrcholu.

Zatímco jsem si pana G.I. prohlížel, přinesli nám jídlo: grilovaného pstruha, velký tác krevet v pálivé omáčce a masový talíř plný uzenin a dalších pochutin. A samozřejmě alkohol: vodku v kulaté karafě a nějaké víno. Rozhodně jsem odmítl vodku. Po všem tom pivu by mě dorazila, a nebylo chytré opít se před svým potenciálním zaměstnavatelem. Nehádal se se mnou a nalil mi sklenici lehkého bílého vína. Připili jsme si na naše setkání a pak už jsem se neudržel. Musel jsem se zeptat:

„Takže o které alianci tady mluvíme, Georgiji? Je to divné, protože znám všechny velké aliance ve hře a rozhodně si nepamatuju, že by se nějaký velitel flotily chystal odejít…“

„Ruslane, a kdo ti řekl, že se jedná o tu samou hru?“ přerušil mě Georgij.

Jeho otázka mě rozhodila. „Tak o jaké hře to mluvíme, když ne o té, ve které jsme se ráno bavili?“ zeptal jsem se s úsměvem, protože jsem si říkal, že si asi dělá legraci. Ale myslel to smrtelně vážně.

„Hra, na kterou si tě chci najmout, se jmenuje Obránce perimetru. Je to velká hra se stovkami tisíců hráčů.“

„Obránce perimetru? O tom jsem nikdy neslyšel…“ Viděl na mně zmatek a tak nám oběma nalil. Bylo jasné, že rozhovor bude ještě nějakou dobu trvat. A já si všiml, že se ani nesnaží všechen alkohol, který do sebe lil, zajídat jídlem na stole.

„Kde tak začít?“ prohlásil. „Nejspíš si uvědomuješ, že bohatí a slavní lidé taky chtějí na chvíli utéct od každodenního otravného života a že hrají hry. Ale přidej k tomu fakt, že jsou zvyklí považovat se za elitu. Nelíbí se jim, že někteří hráči nemají zrovna profesionální přístup, nedodržují roli a kazí atmosféru celé hry. Navíc dostupné hry neuspokojují sofistikované hráče, ať už vzhledem, možnostmi nebo zápletkou. Chápeš mě?“

Za co mě ten Georgij má? Copak si myslí, že jsem naprostý pitomec, který nepochopí ani ty nejjednodušší věty? Proč mi zkouší krmit uši jako malému děcku? Ale odolal jsem a nedal na sobě znát své podráždění. Jen jsem přikývl. Georgij pokračoval:

„Jednoho dne došlo k nevyhnutelnému. Skupina bohatých lidí se dala dohromady, promluvili si o tom a shodli se, že chtějí pro svůj elitní klub naprosto jinou hru. Nebylo těžké toho dosáhnout. Většina firem, které dělají počítačové hry, přežívá ze dne na den a při pohledu na velký kontrakt začnou slintat. Boháči, o kterých jsem mluvil, klidně jim říkej oligarchové, měli vše, co ke splnění svého snu potřebovali: moře peněz, skvělé grafiky, nejlepší programátory a výborné scénáristy. Klienti byli nároční a vyžadovali maximální realismus a pocit, že jsou opravdu uvnitř. Nic pro ně nebylo dost malé, nic nebylo zbytečné, i ten nejmenší detail v herním světě se musel desetkrát nebo stokrát předělávat. Vyžadovali naprosto realistické a unikátní hlasy pro každou postavu, různé vzhledy různých ras, změnu počasí, propracovanou ekonomiku… Byl to opravdu ambiciózní projekt. Ale jednoho dne vývoj skončil a hra začala.“

Nalil si další sklenku vodky a nabídl mi taky. A přestože byla na stole spousta jídla, nic nejedl, jen se napil. Pak se rozkašlal, jak se mu alkohol asi dostal na špatné místo. Chvíli ztěžka oddechoval a pokračoval:

„Povídá se, že existuje více her „jen pro ty správné lidi“. Možná je to pravda, ale nebudu ti lhát, nevím. Osobně můžu potvrdit existenci jen jedné takové hry. Nikdy jsi o ní neslyšel. Ale přijmi jako fakt, že existuje hra, o které žádné herní časopisy nepíšou, na kterou nikde neuvidíš reklamu a nenajdeš ji ani na internetu. Ale je to mimořádně kvalitní hra. Grafika je prakticky nerozlišitelná od reality. Při hraní jsi tak dokonale přesvědčený, že jsi opravdu uvnitř, že nakonec žiješ jen ve virtuálním světě. Není snadné se do hry dostat. Musíš mít doporučení jiných členů soukromého klubu…“

Georgij se odmlčel, protože přišla servírka odnést prázdné talíře. Dali jsme si další pití a pak pokračoval, i když už se mu začínal trochu plést jazyk.

„Takže, jak jsem říkal… Existuje tahle hra, jmenuje se Obránce perimetru… ale to už jsem říkal. Je to vesmírná hra, s vesmírnými loděmi. Opravdu daleko v budoucnosti. Velký, prakticky neomezený vesmír, žádná postava nedokáže přeletět z okraje na okraj i kdyby tím strávila celý život. Je tam velká a celkem silná lidská Říše, která má necelou stovku slunečních soustav a tak dvě stovky obydlených planet. Na každou planetu se můžeš podívat a každá je jiná. Nikdy nenajdeš dvě, které by byly stejné. Vývojáři se opravdu snažili. Kromě Říše je tam pár stovek menších státečků s různou formou vlády. Někteří jsou vazalové Říše, někteří spojenci, někteří zapřisáhlí nepřátele. Kolem hranic Říše jsou převážně lidské soustavy, ale čím dál letíš, tím různější jsou rasy. To jsem ti ještě neřekl, že? Je tam spousta cizích ras, nemám tušení, kolik jich teď vlastně je… A řekl bych, že to neví ani nikdo z hráčů. A stejně, k čemu by jim to bylo, kdyby to věděli?“

Navzdory mým protestům mi nalil další víno. Už tak jsem měl pocit, že jsem docela přebral. Byl jsem v opravdu divném stavu. Cítil jsem, že brzo budu opravdu hodně opilý, ale nevěděl jsem proč. Muselo to být kvůli nedostatku spánku a přemíře únavy, jinak by mě trocha vína tak nesundala. Ale můj potenciální zaměstnavatel byl tvrdohlavý a tak jsem musel sebrat sklenku a připít si. Pak na vidličku nabodl nakládanou houbu a začal s ní šermovat.

„Mezi všemi těmi rasami je spousta opravdu zmatených vztahů. Je naprosto matoucí, když se snažíš rozebírat jejich spojenectví, vojenské aliance i vzájemnou nenávist. Ale na tom nezáleží. Na čem záleží je fakt, že existují i další, totálně bizarní rasy, naprosto jiné než všechny ostatní. Ani nevím, jak bych ti popsal rozdíl mezi přátelskými cizáky a těmi příšerami. Jsou prostě úplně jiní. Hrozně silní. Nebezpeční. Extrémně agresivní. Moc se o nich zatím neví, jen že vypadají každý jinak, a všichni jsou zatraceně nebezpeční. Neví se ani, jestli je to jedna rasa nebo aliance více ras. Nejsme si jistí, jestli nějak spolupracují nebo každý jede na vlastní pěst. Ale ty zrůdy útočí na naši galaxii ze všech stran a dobývají soustavu za soustavou. A my hráči musíme tu invazi zastavit. To jsou v základu všechna pravidla hry, která potřebuješ vědět. Co ty na to?“

Georgij se na mě zadíval a zjevně očekával nějaký komentář. Upřímně řečeno, moc jsem tomu nerozuměl, ale šance podívat se na tu hru pro vyvolené, alespoň na chvíli, byla zatraceně lákavá. Přikývl jsem a Georgij mi nalil další sklenku. Automaticky jsem ji zvedl a nahlas se zamyslel:

„A jakou roli bych v tom měl mít já?“ Ukázalo se, že mluvit nahlas je komplikovanější, než jsem čekal. Dost se mi pletl jazyk.

„Ty? Já ti to neřekl? Fakt ne? Divné… no hele, poslouchej. Povedeš jednu z lidských flotil. Budeš hrát místo mě. To já jsem velitel. Je to moje postava, ale ty ji určitě budeš hrát líp než já. Máš bránit Sektor osm perimetru Říše. Není to ten nejhorší sektor, ale není ani nejsnazší. Budeš mít malou eskadru lodí a taky nějaké zdroje a finance. Zatím na nás moc nepřátel neútočí, ale útoky jsou častější a častější. Musíš se udržet.“

„Nechápu. O co ti jde? Proč chceš, abych hrál místo tebe?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Těžko se to vysvětluje… budu k tobě upřímný. Ukázalo se, že jako stratég za moc nestojím a zatím jsem si při obraně moc dobře nevedl. Ale nemůžu se zostudit před ostatními hráči. Tu hru hrají opravdu vlivní lidi… a tak jsem ochotný platit ti za to, že budeš nějakou dobu hrát místo mě. Řekněme… pro začátek na šest měsíců. Ale pamatuj, že pro tebe to není zábava, ale opravdová práce. Na splnění své mise budeš muset použít veškerou svou energii. Musíš se držet dvou pravidel. Za prvé: Nikdy nesmíš nikomu prozradit, že hraješ místo mě. Druhé pravidlo říká, že v žádném případě nesmíš vypadnout z role. Nesmíš s ostatními mluvit o opravdovém světě nebo jim říkat něco o svém životě z reality. To by se jim opravdu nelíbilo. Pokud porušíš některé z těch pravidel, je to konec hry. Postava bude zablokovaná a zjednodušeně řečeno, oba budeme mít obrovský průser. Doufám, že mi rozumíš.“

„Jasně, chápu…“ odpověděl jsem a začal jsem přemýšlet, kolik mi bude platit.

Georgij mi řekl sumu. Bylo to čtyřikrát tolik, co jsem dostával v normální práci. Ale postřehl jsem v jeho hlase nejistotu a poznal, že bych si mohl říct o dost víc.

O hodně víc. Nakonec jsem dostal z pana G.I. třikrát tolik, než byla jeho první nabídka. Měl jsem co dělat, abych radostí nehalekal na celou restauraci. Bylo to neuvěřitelné! Za takové peníze jsem byl ochotný trávit ve hře celé dny a noci! Budu muset dát výpověď, abych se mohl té záhadné hře věnovat. Ale moje práce… databázový programátor… bleh.

„Takže budu technicky vzato hrát za postavu někoho jiného? Dostanu heslo a login?“

„Ne, nic takového,“ zahihňal se můj nový zaměstnavatel. „Tvůj domácí počítač by to nerozjel a já bych se radši vyhnul nějakým výpadkům kvůli nefungujícímu internetu. Budeš hrát na mém vybavení. Bylo by hříchem zkazit si dojem z tak výborné hry, proto mám tu nejlepší možnou techniku. Helmu na virtuální realitu. Celý oblek. Kapsle pro virtuální realitu zatím zadržují celníci, ale až dorazí, budeš pracovat s tím nejlepším možným vybavením.“

Kapsle pro virtuální realitu? Zjevně jsem přestal sledovat technický vývoj. Naneštěstí jsem se nemohl zeptat na detaily, protože zase dorazila servírka s talíři dalších delikates. Jídlo mi v tu chvíli už moc nechutnalo, naopak jsem měl pocit, že to snědené chce ven. Přežral jsem se, nebo jsem prostě vypil příliš mnoho? Nebo za to mohlo to ranní pivo?

Georgijův monotónní hlas ke mně pronikal hustou mentální mlhou. Blekotal o přísných pravidlech hry a jak nesmím nikdy prozradit, že jsem převzal jeho postavu. Zadíval jsem se na něj a chystal se mu říct, že je mi to všechno jasné. Ale chystaný proslov mi uvízl v krku. Z nějakého důvodu mi připadalo, že na sobě Georgij nemá drahý černý oblek, ale nějakou podivnou, skoro vojensky vypadající temně modrou tuniku se zlatými nárameníky. Musel jsem zavrtět hlavou, abych tu iluzi zahnal. Povedlo se a Georgij zase vypadal normálně. Pitomě jsem se na něj usmál. To byla ale představa!

„Posloucháš mě vůbec?“ Nakonec pan G.I. dokázal proniknout přes obranné zdi mé opilosti. „Ještě musíme podepsat oficiální kontrakt. Jsou to velké peníze, bez kontraktu to nejde. Hej, co to děláš, ty spíš? Nespi! Soustřeď se!“

Přikývl jsem, ale pitomý úšklebek na tváři jsem zahnat nedokázal. A tolik peněz! Nejdřív si udělám řidičák a koupím si auto… pak se přestěhuju z pronajaté garsonky do něčeho většího. Nebo že bych si rovnou koupil vlastní byt? Budu mít dost peněz na byt? Myšlenky se mi ztěžka honily hlavou, nebyl jsem schopný spočítat, kolik za šest měsíců práce snů vlastně dostanu. Georgij říkal šest? Nebo to nebylo šest?

Ke stolu zase dorazila usmívající se servírka, ale tentokrát nesla na tácu stoh vytištěných papírů. Všiml jsem si, že na sobě nemá uniformu, kterou servírky v této restauraci měly mít, ale bylo mi to celkem jedno. Měla na sobě podivný, poloprůhledný hábit z širokých růžových mašlí omotaných kolem pasu, paží a nohou. Soustředil jsem se na papíry, které přinesla. Co to mělo být? Můj kontrakt? Ale proč ho servírka vytiskla? Vždyť to ani není její práce. Nebo už měl Georgij kontrakt připravený a ona ho jen donesla?

„Dvě kopie, jak vyžaduje zákon. Přečti si to a podepiš se na posledních stranách,“ vysvětlil mi Georgij, jehož hlas opět dokázal proniknout skrze mou opilost. A z nějakého důvodu už zase měl na sobě tu tmavě modrou uniformu.

Opravdu jsem se snažil přečíst celou smlouvu, ale byla to zbytečná snaha. Řádky mi skákaly před očima sem a tam a navíc bylo něco divného na samotných písmenech. Kromě nadpisu „kontrakt“ na přední stránce jsem je prostě nedokázal rozluštit. Ke stolu přišel jeden z Georgijových osobních strážců, ale tentokrát to nebyl chlap, ale nějaká šedivá ještěrka v kostěné zbroji. Nezměnil se jen opasek, na kterém viselo pouzdro se zbraní. Jen to už nebyla pistole, ale něco, co mi připadalo spíš jako fén na vlasy.

„Můj princi, musíme si pospíšit. Dochází nám čas,“ prohlásila ještěrka vystrašeně.

„Já vím,“ odpověděl ostře Georgij ve své modré uniformě. „Ale vždyť vidíš, je naprosto na kaši. Měli jsme ho přivést v omámeném stavu, ale on je už úplně mimo! Miyo, nenech ho usnout!“

Dívka v růžových mašlích obešla stůl a sedla si mi na klín. Bez varování mě políbila na rty. Ucítil jsem příchuť její květinové temně rudé rtěnky.

„Hej, takhle ne!“ Chlap zvaný „Princ“ natáhl pravou ruku obtěžkanou mnoha prsteny a přisunul ke mně poslední stránku kontraktu. Miya mi do ruky strčila zjevně hodně drahé pero. Vypadalo jako pravý Parker se zlatou špičkou. Ukázala mi prstem, kam se mám podepsat.

Georgij mě popoháněl: „Tak to podepiš! Je čas, abys nastoupil do práce!“

Neohrabanou rukou jsem na označené místo naškrábal něco jako svůj podpis. Pak jsem složitý a náročný proces pracně zopakoval na druhé kopii nesrozumitelného kontraktu. A pak mě konečně opustilo vědomí a nechalo mě obličejem zapadnout do nesnědeného talíře krevet.

PROBUZENÍ

„Ach!“ Nikdy by mě nenapadlo, že mě bude šokovat pohled na mou vlastní ruku.

Ani nevím, co mě vyděsilo víc: fakt, že jsem měl nehty nalakované tmavě modře a zeleně, černozelený prsten na mém ukazováku, zlatý řetěz na zápěstí s medailonem, na kterém byla dvě objímající se těla, nebo samotná ruka. Baculatá s krátkými prsty, které vypadaly, jako by jim chyběly poslední články. Za strach asi mohla kombinace toho všeho a přesvědčení, že ta ruka není moje! Sen zmizel jako mávnutím kouzelného proutku. Prudce jsem se posadil na posteli a rozhlédl se.

Netušil jsem, kam jsem se to dostal. Byl jsem v souměrné místnosti průměrné velikosti, bez jakýchkoli oken nebo dveří. Stěny tvořily kamenné dlaždice drsné na dotek a vlažné, jako by skrývaly topení. Neviděl jsem žádný zdroj světla, ale viděl jsem dost dobře, abych rozeznal hrany objektů. V místnosti byl jediný kus nábytku, postel, na níž jsem se probral. Obrovská postel, dost velká pro tři nebo čtyři lidi. Na podlaze byl tlustý rudý koberec, který se mi pod nohama prohýbal…

Moment! Najednou jsem si uvědomil něco divného. Jak jsem mohl vědět, že jsou zdi na dotek drsné a teplé? Odkud se vzalo přesvědčení, že se bude koberec pod mýma nohama prohýbat? Vždyť jsem se sotva probudil a ještě jsem ani nevstal z postele! Natáhl jsem se ke zdi a rychle se ujistil, že je stěna opravdu teplá a drsná, jako by byla vyrobená z porézního kamene. Jak jsem to mohl vědět? Možná jsem se jí dotkl ve spánku. To muselo být ono.

Postavil jsem se na podlahu. Koberec mi pod nohama opravdu trochu péroval. Že bych v noci vstal a chvíli chodil kolem? Prošel jsem se kolem zdi, ale nenašel jsem nic, co by naznačovalo přítomnost dveří. A v místnosti opravdu nebylo dost světla.

„Světlo,“ přikázal jsem a hrany stropu se okamžitě jasně rozzářily.

Jak jsem věděl, že to bude fungovat? Nemohl jsem na to přijít. Možná se někde v hloubi mého podvědomí skrývá i informace o tom, jak z té místnosti uniknout. Pokud tedy vůbec nějaký východ existoval. A kam by mě zavedl? Byl jsem připravený na to, co mohlo čekat venku? Až v tu chvíli jsem si uvědomil, že jsem spal nahý. V místnosti nebylo žádné oblečení, nic. Jen koberec, holé zdi a velká postel. Co když mě zrovna v tu chvíli někdo sledoval? Vyděsilo mě to a zarazilo. Sedl jsem si na okraj postele a překryl se peřinou. Což byla mimochodem moc dobrá peřina, tlustá a teplá, plněná něčím příjemným.

Chvíli jsem seděl, třídil si myšlenky a snažil se vzpomenout si, jak jsem se do místnosti dostal. Nemohl jsem se soustředit, protože jsem měl děsivou žízeň. Hrdlo jsem měl vyschlé, jazyk jako obalený jehličím. Připadal mi, jako by to ani nebyl můj jazyk. Postupně mě napadalo několik scénářů, které mohly vést k mému uvěznění v podivné místnosti, jeden divnější než druhý. Pamatoval jsem si jen, že jsem včera v restauraci přebral a začal jsem se cítit opravdu zle. Bylo to vůbec včera? Se značnou námahou jsem se přebrodil hustou mlhou ve svém vědomí a postupně seskládal včerejší události dohromady. Šel jsem do The Wishbone, hned vedle svého bytu. To jsem si pamatoval jasně a tak jsem začal vzpomínat, co bylo dál. Pil jsem s nějakým chlapem, kterého jsem prakticky neznal. Georgij se jmenoval. Najal si mě. Měl jsem místo něj hrát nějakou hru. Ano, tak to bylo. Ale když jsem se snažil vzpomenout si, co bylo pak, vždycky se mi vzpomínky rozmazaly.

Že bych už byl ve hře? Pokud na sobě mám helmu na virtuální realitu, ať se podívám kamkoli, uvidím jen virtuální svět. Zvedl jsem ruce a sáhl si na hlavu. Necítil jsem žádnou helmu, i když to nemuselo nic znamenat. Možná jsem hru ovládal jen myšlenkami a pohyb probíhal jen ve virtuální realitě. Ale jak jsem měl vyzkoušet, zda jsem v reálném, nebo virtuálním světě? Znovu jsem se rozhlédl po prázdné místnosti. I v nejkvalitněji vyrenderovaných obrazech se dají najít pixely nebo aspoň grafické artefakty! Byl to dobrý nápad a tak jsem začal zblízka prozkoumávat prsten. Buď bylo rozlišení virtuálního obrazu extrémně vysoké, nebo byl prsten opravdový, protože jsem prostě nebyl schopný rozeznat nic, co by naznačovalo, že vidím počítačem generovaný obraz.

Žízeň začínala být horší a horší. Znovu jsem se postavil, omotal kolem sebe peřinu a zadíval se na zdi své… co pro mě tohle místo vlastně znamenalo? Na vězení to bylo příliš pohodlné, ale na obytný prostor příliš prázdné.

Když jsem došel k jedné části zdi, bez jediného zvuku se v ní otevřel další prostor. Ze zdi se vysunul kus kamene a pustil mě do další místnosti, což byla koupelna. A ta se opravdu hodila, hlavně sprcha uvnitř. Na poličce ve sprše byla spousta lahví a lahviček, ale zarazilo mě něco jiného. Zrcadlo na zdi, do kterého jsem se podíval.

„Aaah!“ znovu jsem zaúpěl hrůzou a zoufalstvím.

To v zrcadle, to jsem nebyl já! Ze zrcadla se na mě díval… jak se jen jmenoval… Georgij Innokentěvič. Byl to rozhodně jeho obličej, napuchlý pitím, co mě zastřenýma očima sledovalo ze zdobeného rámu. Byly to jeho tmavé vlasy, jeho nos i jeho oči! Co to sakra… Ustoupil jsem a málem upadl, bezpochyby následkem včerejšího mejdanu. Neustále jsem musel ostřit oči, protože se mi v pohledu dělaly tmavé pohybující se mžitky.

Přemýšlej! Přemýšlej! Přišlo mi čím dál pravděpodobnější, že už jsem ve hře, proto vidím v zrcadle cizí obličej. Byla to tvář postavy vytvořená jiným hráčem. Zjevně budu muset hrát za ni. Ale co jsem věděl o své postavě? Znovu jsem se zadíval do zrcadla. Tmavovlasý muž středních let. Nafouklý s velkým břichem. Pokud někdy sportoval, rozhodně to na jeho figuře nebylo poznat. Bylo nepravděpodobné, že by Georgij provozoval nějaký sport i v reálném životě. Prsa byly hroudy sádla visícího k břichu… Proč by si sakra vytvořil tak mimořádně nechutnou postavu? A jak se ta postava vůbec jmenuje?

Otázku mi zodpovědělo informační okno, které se mi objevilo před očima.

Georg royl Inoky ton Mesfelle, korunní princ Říše

Věk: 47

To mě posadilo přímo na holý zadek. Ano, byl jsem ve hře. Potřeboval jsem snad nějaký další důkaz? Mou prací teď bylo hrát tohohle „korunního prince“ George, který měl ve svých 47 letech tělo v takovém stavu, že se mi z něj chtělo plakat nebo zvracet.

Chtěl jsem si prohlédnout víc informací o postavě, potřeboval jsem znát charakteristiky, sílu, obratnost, charisma… I když, jak můžu přemýšlet o charismatu, když mě jediný pohled na tu obludu naplňuje hnusem? Ale ať jsem zkoušel cokoli, prostě jsem z okna nedokázal dostat žádné další informace. Možná to ve hře nemají. Jediná další věc, kterou jsem o Georgovi royl Inoky zjistil, bylo malé okénko se základními informacemi.

Rasa: člověk

Pohlaví: muž

Třída: aristokrat/mystik

Úspěchy: žádné

Sláva: +4

Reputace: -27

Co měla znamenat ta jeho reputace? Proč byla sakra v mínusu? Z nějakého důvodu jsem se za to styděl. Znovu jsem přistoupil k zrcadlu, tentokrát klidněji, a zadíval se na svůj nový obličej. Oči nevýrazné, se světlými duhovkami kontrastujícími s mými novými tmavými vlasy. A zarudlé, ať už únavou nebo chlastem. Váčky pod nimi byly obrovské. Rovný nos. Naducané tváře. Neoholený. Zuby… v tom ohledu jsem byl s Georgem spokojený. Měl všechny, ideálně rovné a bílé. Můj pravý horní řezák byl naštípnutý (protože jsem byl debil a otvíral jsem pivo zuby) a na levé straně mi dva zuby chyběly. Ze zubařů jsem měl hrůzu a zubní kazy jsem ve škole ignoroval. Tak alespoň v něčem je má virtuální postava lepší než realita.

Krk jsem měl pevný, ale krátký. Mé tělo… no, byla to hrouda sádla, která se za tělo vydávala. Připomněla mi krutou přezdívku, kterou jsme s kamarády používali na třídního tlusťocha. Škvareček. Já byl teď pořádný škvarek. Ruce jsem měl zjevně slaboučké a na levém předloktí jsem našel ohyzdné tetování nějaké kreslené postavičky, které mě okamžitě začalo dohánět k šílenství. Buď to byl opravdu mizerně nakreslený osel s vykulenýma očima a motýlími křídly, nebo nějaký hmyzák se čtyřma nohama a kopyty nebo pařáty. Mezi nohama… no, alespoň v tomhle ohledu neměl korunní princ žádné problémy. Dokonce jsem krátce zahvízdal a potlačil pocit závisti.

Jelikož jsem měl čím dál větší žízeň, zariskoval jsem a napil se vody přímo z kohoutku. Nebyla moc dobrá, cítil jsem v ní kovovou pachuť, ale žízeň zahnala. Pak jsem se osprchoval (byla to opravdu kvalitní sprcha se spoustou různých trysek a funkcí), osušil se papírovými ručníky a pak jsem se vrátil do ložnice, protože jsem možnosti koupelny vyčerpal.

Během páchání ranní hygieny postel sama od sebe zmizela a tak byla místnost úplně prázdná. Podezřívavě jsem si prohlížel zdi, ale nedokázal jsem najít nic kromě vstupu do koupelny a sprchy. Přece neuvíznu navěky ve své vlastní ložnici!

„Mapa budovy“, přikázal jsem nahlas. Netušil jsem, jestli to pomůže, ale byla to první rozumná věc, která mne napadla.

A fungovalo to! Před očima se mi objevilo detailní schéma s chodbami, uzavřenými místnostmi, nějakými výtahy a značkou „tady se nacházíte“ v jedné místnosti. Ale nezaujala mě ani tak poloprůhledná mapa, jako nápis pod ní.

Třetí (obytná) paluba těžkého útočného křižníku Běhna Marta

Ani jsem nevěděl, co mě překvapovalo víc. Že se nacházím na palubě útočného křižníku? Nebo že se na rozkaz objevila mapa? Nebo to, že nějaký kretén dal válečné lodi tak debilní a nemožné jméno? Rozhodl jsem se všechny ty otázky odložit na později. Potřeboval jsem se dostat pryč z ložnice. Podařilo se mi zvětšit obraz a zjistit, že z místnosti vedou tři východy. Jeden do koupelny, druhý malý obslužný v rohu místnosti (podle mapy do ventilační šachty a ke kabeláži). Třetí měl být přesně uprostřed zdi a vést do velké haly označené na mapě jako salón. Vyrazil jsem na místo označené na mapě a kus zdi se opravdu bez jediného zvuku zasunul do stropu. Konečně jsem našel východ!

„Ah!“ vykřikl jsem, skočil zpátky a zakryl si genitálie rukama. „Omlouvám se!“

Na růžovém gauči se rozvalovala tlustá stará dáma v dlouhém županu. Na vlasech měla zlaté natáčky a obličej měla pokrytý vrstvou nějakého mastného krému. Pomalu ke mně otočila hlavu a podrážděně vyštěkla: „Georgi, já to myslím vážně! Už toho mám dost! Pokud se mě budeš snažit vyděsit a ječet, jako by tě na nože brali, vždycky, když se probereš po krystalech, tak se s tebou opravdu konečně rozvedu! Rozumíš, co ti říkám?“

V jejím proslovu mě okamžitě zaujalo několik věcí. První a nejdůležitější fakt: ta stará tlustá kráva je moje manželka. Tomu se mi nechtělo věřit, protože opravdu nebyla můj typ. Ale když jsem se na ni znovu podíval, mohl jsem si přečíst informace v okénku, které se objevilo vedle.

Marta royl Valesy ton Mesfelle-Kyle, princezna hvězdného království Fastel, vládkyně planety Fastel-XI

Věk: 38

Rasa: člověk

Pohlaví: žena

Vztah k tobě: manželka

Třída: aristokratka

Úspěchy: žádné

Sláva: +2

Reputace: -9

Předpokládaný osobní názor na tebe: -57 (nenávist)

Názor království Fastel na tebe: -11 (nechuť)

Opravdu to byla má manželka! A z nějakého důvodu mě nenáviděla! To je ale překvapení.

Druhou zajímavostí byla výhrůžka, že se se mnou opravdu konečně rozvede. Co to mělo znamenat? Že jsme už byli v podstatě rozvedení, ale ještě to nebylo úplné? Přišlo mi to divné, ale nebyl jsem schopný najít víc informací o tom, proč máme tak napjaté vztahy.

A třetí fakt byl taky důležitý. Zdálo se, že to není poprvé, co tak na svou manželku reaguju. Proč? Že bych už v takovém stavu jednou byl? Nebo možná tuhle postavu už pro pana G.I. hrál i někdo jiný?

A čtvrtá věc. Moje žena se zmínila o krystalech. Co to bylo? Nijak mě nepřekvapilo, že se mi před očima objevila nápověda:

Krystalokvazimetalická-cis-isomerová valiarimická kyselina (slangově: krystaly). Syntetické narkotikum se značnými halucinogenními účinky. Známé dlouhým trváním opojného stavu (48 až 86 hodin) představujícího určité riziko smrti uživatele následkem dehydratace. Závislost na krystalech začíná po prvním použití drogy.

Konzumace krystalů se stala módní během popularizace hudebního hnutí „drang-muzik“ v letech 658 až 712, kdy drogu ve velkém užívali malíři a hudební skladatelé. Později se staly krystaly populárními i mezi vědci a vyšší aristokracií. V současné době je nedovolená výroba a distribuce krystalů zákony Říše přísně zakázána a může být trestána smrtí. Stejný trest platí i za konzumaci drogy osobami, které nejsou uvedeny na speciálním seznamu Mystiků, který císař každý rok potvrzuje.

Následky použití krystalů: může způsobit pocit odloučení od reality a koncentraci kognitivní aktivity na řešení problémů, často velmi nestandardním způsobem. Mezi výsledky kognitivní aktivity pod vlivem krystalů patří optimální algoritmy pro popis nebo řízení komplexních systémů, geniální finanční řešení firemních problémů, nezvyklá umělecká díla, vítězné strategie pro různé logické hry a mnohé další. Existují záznamy případů, kdy jedinec užívající krystaly měl pouze základní ponětí o subjektu, ale i tak se mu povedl zásadní vědecký průlom.

Vedlejší efekty: silná závislost nutící opakovat aplikaci krystalů každých 5 až 8 dní, pokaždé s trochu větší dávkou. Značné oslabení imunitního systému. Redukce celkové svalové hmoty. Značné navýšení pravděpodobnosti vzniku chronických nemocí gastrointestinálního traktu a urogenitálního systému. Viditelný pokles sexuální aktivity u jedinců obou pohlaví, často až na úroveň, kdy jakýkoli sexuální kontakt odmítají.

Ale zatraceně! Nemohl jsem uvěřit tomu, co mi svítilo před očima. Musím hrát tlustého impotentního feťáka! Fakt díky, Georgiji, tos mě naverboval fakt na prima kšeft. Kdybych to věděl od začátku, hned bych ti řekl, kam si máš tu nabídku vrazit! A ty tvoje gorily by tě neubránily před pěstí v ksichtu!

„Na co to čumíš? Pořád máš mozek vyškvařený po fetu? Proč chodíš po lodi nahatý a mácháš svými nefunkčními rodinnými klenoty ve vzduchu? Přestaň se ztrapňovat a jdi se obléknout. Každou chvíli mají přijít tví důstojníci s hlášením!“

Má tlustá manželka ukázala na škvíru ve zdi. Tam musel být šatník.

Rozhodl jsem se jí neodpovídat, místo toho jsem vrazil do šatníku a začal se oblékat. Musel jsem přitom ignorovat ostudné pohledy, kterými mě Marta častovala. Napadlo mě, jestli je ona ta Marta, po které se jmenuje celá loď. Až budu mít příležitost, musím zjistit, po kom křižník jméno dostal. Chtěl jsem vědět, jestli je má manželka opravdu běhna.

Oblečení bylo bizarní. Spodní prádlo bylo elastické a velmi tenké, z jediného kusu spojeného gumovými pásy, které se samy utahovaly, aby spodní kombinéza přesně seděla na tvar těla. Nakonec se mi podařilo přijít na to, jak se do toho navléknout a pokračovat v oblékání. To mi taky nešlo moc rychle, ale aspoň jsem nenarazil na žádné další podivné problémy. Boty se mi vysloveně líbily. Byly vysoké, až ke kolenům, ale měkké a na noze ani nebyly cítit. S oblečením na těle jsem měl najednou pocit, že celou situaci začínám zvládat. Sotva jsem skončil s oblékáním, ozvalo se zapípání zvonku a do místnosti vešel starý šedovlasý muž ve strohé šedo-stříbrné uniformě. Hluboce se uklonil a vážným hlasem prohlásil:

„Můj princi, důstojníci flotily na vás čekají na chodbě. Mám je uvést?“

Zadíval jsem se na staříka. Informační okno mi oznámilo, že je to můj 135 let starý věrný osobní sekretář a komorník jménem Bryle.

Předpokládaný osobní názor na tebe: +37 (loajální)

„Připomeň mi, Bryle. Co mám s těmi důstojníky probrat?“ zeptal jsem se svého služebníka.

Pokud ho dotaz překvapil, velmi dobře to skrýval. Znovu se uklonil a oznámil mi, že jsem si vyžádal detailní hlášení o všech srážkách s cizáky a že jsem připraven, abych se se svými poddanými podělil o novou obrannou strategii pro Sektor osm. Nic míň, nic víc! V krku se mi udělal knedlík, který jsem sotva dokázal polknout.

„Řekni jim…“ začal jsem a zoufale hledal záminku, jak poslat pryč důstojníky, kteří se objevili v tak nevhodnou chvíli, ale nakonec jsem si to rozmyslel. „Ale nic. Řeknu jim vše sám.“

Bryle přikývl a položil ruku na vysvícený kruh, čímž otevřel vstupní dveře. Snažil jsem se, abych si udržel odhodlání, a vstoupil jsem do haly. Čekalo tam na mě šest lidí ve vojenských uniformách. A jeden nečlověk. Tři metry vysoký hmyzák připomínající kudlanku nábožnou s šesti končetinami různých velikostí. Horní pár končetin byl neskutečně velký, s děsivě vypadajícími ostny na chitinovém krunýři, a i přiložené k tělu vypadaly výhrůžně. Střední pár byl tenký a zjevně pohyblivý, připomínající lidské ruce. A spodní pár by se dal označit za nohy s převrácenými koleny. Na hlavě hmyzáka jako první upoutaly pozornost jeho oči. Byly obrovské, veliké jako fotbalové míče. V milionech faset tvořících oči jsem viděl odraz sebe, vojáků i celé místnosti.

Rychle jsem všechny přejel očima, ale informační okno se objevilo jen u dvou přítomných – u podsaditého, téměř čtvercově vypadajícího člověka v těžké pancéřové zbroji a u třímetrového kudlana.

Mwaur Zen-Bey, kapitán říšských vesmírných mariňáků

Rasa: člověk

Pohlaví: muž

Třída: voják

Úspěchy: medaile za účast v mezirasových konfliktech

Sláva: +2

Reputace: +2

Předpokládaný osobní názor na tebe: -3 (lhostejný)

Názor říšské vojenské frakce na tebe: -10 (nechuť)

O kudlanovi jsem mnoho informací nedostal:

Triasss Zess, asistent vyslance Isejského státu v Říši

Rasa: Alfa Isejek

Pohlaví: neutrální, třetí snůška

Třída: diplomat

Úspěchy: žádné

Sláva: +1

Reputace: +2

Předpokládaný osobní názor na tebe: neznámý

Názor isejské rasy na tebe: 0 (lhostejný)

Přemýšlel jsem, čím se ty dvě postavy liší od ostatních. Proč jsem o nich mohl získat informační okno, ale o ostatních ne? Byli to opravdoví hráči, zatímco zbytek přítomných byly nehráčské postavy? To bylo asi ono.

Když jsem vstoupil do místnosti, postavili se lidé do pozoru. Mimozemský diplomat si přiložil střední končetiny k tělu a narovnal se, čímž lidi zjevně napodoboval. Zeptal jsem se jich, zda mi připravili materiály, které jsem si vyžádal. Šest vojáků se na sebe zmateně zadívalo. Buď všichni očekávali, že to udělá někdo jiný, nebo všichni na mé rozkazy zapomněli. Přišlo mi to divné. Jak si mohli dovolit přijít na plánovanou schůzi se svým princem nepřipraveni? Situaci zachránil vyslanec. Triasss Zess předstoupil a lidským hlasem s jasným přízvukem mi oznámil, že připravil sbírku materiálů o všech případech, kdy se se záhadnými cizinci setkali lidé, a přiložil záznamy o bojích mezi cizinci a Isejeky.

Okamžitě jsem pochopil, že jsem tak získal příležitost sednout si a prostudovat si materiály, zatímco budu souběžně s tím získávat více informací o herním světě, a tak jsem všech šest vojáků propustil.

„Pánové, nejprve si budu muset důkladně prostudovat dokumenty, které mi poskytl ctěný Triasss Zess. Musím se ujistit, že jsem vzal v úvahu všechny dostupné informace a případně obranné plány upravit. Odpusťte mi. Zdá se, že jsem schůzi svolal předčasně. Budu potřebovat více času…“

Zapomněl jsem na to, co říkám, když jsem se bezděky zadíval na velké oválné okno na stěně za vojáky. Za tlustým sklem se na pozadí černého vesmíru vznášely dlouhé kovové paže, připomínající jeřáby nebo pařáty. Až v tu chvíli jsem si uvědomil, že se sice nacházím na lodi Běhna Marta, ale že to není normální loď plující po vodě… ale opravdový mezihvězdný křižník.

„… mohli byste mě, prosím, nechat o samotě se ctěným vyslancem?“ zeptal jsem se, když jsem si konečně poskládal myšlenky a odvrátil se od okna.

Přišlo mi, že to vojákům není moc po chuti, zjevně mě nechtěli nechat o samotě s Isejekem, ale nikdo z nich svou nespokojenost nedal najevo nahlas. Ustoupil jsem stranou, aby mohl vyslanec vstoupit. Asi jsem udělal chybu, protože kudlan na několik sekund zamrzl na místě, než vstoupil.

„Jsem vděčný za poctu, kterou jste mi prokázal možností vstoupit do vašich osobních komnat, můj princi Georgi,“ řekl kudlan, když skláněl hlavu, aby mohl projít. V hlavě se mi ozvalo pípnutí, jako bych dostal email. Před očima mi přejelo několik řádek.

Změna postavení. Tvůj osobní vztah s Triasssem Zessem se zlepšil.

Předpokládaný osobní názor na tebe: +10 (vlažný)

Změna postavení. Tvůj osobní vztah s rasou Isejek se zlepšil.

Názor rasy Alfa Isejek na tebe: +2 (lhostejný)

Názor rasy Beta Isejek na tebe: +1 (lhostejný)

Názor rasy Gamma Isejek na tebe: +1 (lhostejný)

Ta kráva Marta už v místnosti naštěstí nebyla. Bryle odněkud vytáhl dálkové ovládání a namačkal kombinaci. Gauč se okamžitě zatáhl do stěny a místo něj se objevila dvě křesla a velký oválný stůl. Pak se ze stropu spustila velká třímetrová obrazovka. Požádal jsem svého komorníka o sklenici nějakého džusu a o něco pro mého hosta. Kudlan a starý sluha na mně oba zůstali ohromeně zírat. V tu chvíli mi Brylovy oči připadaly hodně podobné neustále se měnící mozaice očí mimozemšťana vedle něj. Ale Bryle mlčky přikývl a opustil místnost. A hned jsem dostal další sadu zpráv:

Změna postavení. Tvůj osobní vztah s Triasssem Zessem se zlepšil.

Předpokládaný osobní názor na tebe: +20 (důvěra)

Změna postavení. Tvůj osobní vztah s rasou Isejek se zlepšil.

Názor rasy Alfa Isejek na tebe: +4 (lhostejný)

Proč je tak překvapilo, co jsem udělal? Co to s těmi kudlankami bylo? Téměř okamžitě jsem dostal odpověď. Z ploché zdi se oddělil nejasný stín, který rychle nabral tvar velké dvounohé stojící ještěrky. Nejdřív jsem málem vykřikl, ale poznal jsem postavu ze svého opileckého snu. Byl to osobní strážce pana G.I. z restaurace. Zjevně to jsou i osobní strážci prince George royl Inoky. Jinými slovy, mí osobní strážci. Informační okénko u ještěráka mi oznámilo, že je to tvrďák:

Popori de Cacha, velitel divize osobní stráže

Rasa: chameleon

Pohlaví: muž (v tuto chvíli)

Třída: voják

Úspěchy: ocenění za střelbu a boj bez pravidel, dvojnásobný vítěz slavného turnaje v přežití Gug-V

Sláva: +7

Reputace: +6

Předpokládaný osobní názor na tebe: -2 (lhostejný)

Názor rasy chameleonů na tebe: +1 (lhostejný)

„Můj princi,“ začal vysvětlovat chameleon s jedním okem upřeným na mne, zatímco druhým pozorně sledoval obrovskou kudlanku. „Isejští vojáci jsou extrémně rychlí a smrtící a jelikož vyslanec prošel vojenským výcvikem, není pochyb, že představuje bezpečnostní riziko. Já ani má divize vás nedokážeme dostatečně ochránit, pokud budete vyslanci Triasssovi tak blízko.“

„Oceňuji vaši obavu, Popori de Cacho, ale snažte se mne pochopit. Náš společný nepřítel se každým dnem blíží. Žádná rasa se nemůže ubránit sama. Má obranná strategie vyžaduje, abychom v budoucnosti úzce spolupracovali s několika rasami, kam počítám i různé skupiny Isejeků. Bez vzájemné důvěry to není možné. Jak bych mohl v budoucnosti důvěřovat Isejskému státu, když teď nebudu ochoten věřit ani jejich oficiálnímu vyslanci? Naopak, chci vás požádat, abyste i se svými vojáky po dobu jednání opustil místnost, ať můžeme ctěnému panu vyslanci dát najevo otevřenost a důvěru. Navíc chci, abyste prohledali všechna místa na palubě, kde by se mohly skrývat krystaly, a bez výjimky všechny nalezené drogy zničili.“

Obě chameleonovy oči se zaměřily na mne. Zjevně to znamenalo, že je tak překvapený, že na chvíli přestal sledovat podezřelou hrozbu v místnosti, isejského vyslance.

„Omlouvám se. Mohl byste ten rozkaz zopakovat, můj princi? Zjevně jsem vám špatně rozuměl.“

„Ne, Popori de Cacho, rozuměl jste mi správně. Nezbývá moc času a já si nemůžu dovolit ztrácet ho válením se v drogových snech. Z toho důvodu musíte najít a zničit všechny krystaly na palubě. Od této chvíle budou všichni a vše, co vstoupí na palubu, monitorováno. Nesmí se sem dostat ani gram toho svinstva. Jakýkoli pokus propašovat na palubu krystaly musí být odhalen a nemilosrdně zastaven. Kdokoli, ať už člověk nebo někdo jiný, kdo se mi pokusí nabídnout krystaly, musí být považován za úhlavního nepřítele a okamžitě zlikvidován bez ohledu na své postavení. Tak zní mé rozkazy. Teď je splňte!“

Popori de Cacha ze sebe vydal tiché kolísavé zapískání a v nevelké místnosti se okamžitě objevily tři další ještěrky. Ukázalo se, že jeden z mých osobních strážců celou dobu visel na stropě přímo nad mou hlavou. Velitel divize znovu zapískal a všichni čtyři osobní strážci distingovaně opustili místnost.

Když se za nimi zavřely dveře, stál vyslanec Triasss Zess chvíli nehybně, jen se svýma obrovskýma složenýma očima rozhlížel po místnosti. Nejspíš nevěřil, že odešli opravdu všichni mí ochránci. Vzal ze stolu podivný bublající zelený nápoj a upil z něj dlouhou průhlednou slámkou. Chvíli si nápoj vychutnával a cvakal při tom vlhkými kusadly. Pak kudlan opatrně položil nádobu na stůl… a během zlomku sekundy se najednou dostal přes stůl a stál nade mnou. Krk mi svíraly čepele zakřivených nůžek, zakončující jeho horní pravou končetinu.

„Na tuhle chvíli čekám tak dlouho,“ zašeptal mi výhružně přímo do ucha. „Vaši lidé jsou pořád stejně slepí a naivní jako toho dne, kdy jsme spolu poprvé navázali kontakt. Jak málo víte o mé rase. Jak jednoduché bylo vás přechytračit! Pokud se někdo narodí jako Alfa Isejek, celá tak vychvalovaná tajná služba Říše ho považuje za neškodného a dokonce mu umožní setkat se osobně s členem říšské dynastie. V mém rodokmenu se nachází rodina Igir-Gugorito, jejíž vejce byla zmasakrována na rozkazy Oranžového rodu Říše. Masakr v úlu Sival-II byl spáchán před pouhými 170 lety a vy lidé jste na něj už zapomněli. Ale Isejekové nezapomínají! Nedokážete pochopit, jakou radost cítím, když můžu vykonat svou pomstu na členu Oranžového rodu!“

Cítil jsem, jak se mi jako břitva ostré klepeto kudlana pomalu utahuje kolem krku. Do hrdla se mi zabodly chitinové ostny. Bylo to hodně bolestivé. Měl jsem problém dýchat, ale strach jsem necítil ani trochu. Spíš jsem byl zvědavý, jestli uvidím zprávu „Zemřel jsi“ nebo „Hra skončila“. Budu si moct udělat novou postavu? Nebo se oživím na nějakém nadefinovaném místě? Vše kolem pomalu tmavlo… a já poprvé ve hře zemřel.

„Tak co na to říkáš?“ ozval se v naprosté tmě povědomý hlas.

Chvíli mi trvalo, než jsem ho poznal. To byl ten hajzl pan G.I.! Pořádně jsem se nadechl, abych mohl spustit dlouhou tirádu nadávek na lháře a podvodníka, který mě podfukem dostal do hry, kterou jsem nikdy předtím nehrál. Ale neřekl jsem nic, protože jsem si uvědomil, že jsem sice ve hře zemřel, ale ještě jsem se neoživil. Nikde nebyla žádná volba pro tvorbu nové postavy, ani jsem nikde neviděl možnost obnovit uloženou pozici. Tak jak to mělo fungovat?

„Nemáš k tomu co říct? Jaký byl tvůj první den? Už jsi mluvil se svým štábem? Podařilo se ti za první den udělat něco cenného?“ sypal na mne můj zaměstnavatel otázku za otázkou, takže jsem se nedokázal soustředit.

„Neměl jsem možnost mluvit s nimi tolik, kolik bych chtěl. Téměř okamžitě mě zabila kudlanka,“ přiznal jsem se mu zahanbeně.

Zdálo se, že ho to zmátlo.

„Kudlanka? Myslíš toho posla z Isejské ambasády? Jak se k tobě mohl dostat tak blízko? Křižník je plný stráží. Jdi do kterékoli chodby a zkus plivnout – bude zázrak, když někoho z nich netrefíš. Navíc máš čtyři neviditelné chameleony, kteří k tobě za žádných okolností nic nebezpečného nepustí.“

Musel jsem mu detailně popsat, jak jsem sám propustil důstojníky, nechal vyslance vstoupit do mé komnaty a završil to odesláním osobních stráží. S ohledem na Georgijovu reakci takovou kaskádu nepromyšlených rozhodnutí z mé strany opravdu neočekával. Dlouho nic neříkal. Zdálo se, že situaci s někým konzultuje.

„Hele, funguje to takhle,“ ozval se mi nakonec v uchu jeho hlas. „Tak tě zabil. Netrap se tím. Za chvíli se probudíš na palubní ošetřovně a doktor ti popíše, jak tě sotva dokázali zachránit. Bude to pro tebe dobrá lekce do budoucna. Jen jednu věc nechápu. Proč zaútočil posel Alfa Isejeků na příbuzného císaře?“

„Mluvil něco o zničených vejcích a pomstě na Oranžovém rodu. Ale abych pravdu řekl, moc jsem nechápal, co to mělo znamenat.“

„Tak takhle to bylo…“ řekl můj zaměstnavatel překvapeně a zjevně mu to nahnalo strach. „Takže kudlani opravdu měli důvod, i když je to stará záležitost. Při prvním kontaktu s jejich rasou jsme my lidé jednali poněkud přehnaně. Občas naši průzkumníci našli pěknou planetu, kde by mohli vybudovat lidskou civilizaci, ale už tam byl inteligentní život. Naši zvědové hlásili, že kudlanky obývající Sival-II jsou hodně technologicky zaostalé a příliš agresivní, než aby se s nimi dalo rozumně vyjednávat. Chybně se rozhodli jednat v přesvědčení, že se o události na vzdálené zapadlé planetě nikdo nedozví… Admirál Bayagor royl Stashek ton Mesfelle jednal na základě nedostatečných informací a podcenil vojenskou i ekonomickou sílu Roje a jejich spojenců. Po té osudové chybě následovalo padesát let mezihvězdné války. Mezi Gamma Isejeky zůstávají ještě neporažení fanatici. Nenávidí naši rasu a myslí si, že Oranžový rod, k němuž admirál Bayagor royl Stashek patřil, nezaplatil za tu dávnou chybu dostatek lidské krve.“

V hlavě mi vířila spousta otázek, ale Georgij mi náhle oznámil, že náš hovor bude končit, protože se brzy proberu. Hned poté mě do očí udeřilo prudké světlo, nos mi zaplnil zápach čpavku a já se probudil.

PO SMRTI

„Díky Tvůrcům, přežil jste to, můj princi!“ Nade mnou se skláněl snědý muž s velkým římským nosem a tmavě hnědýma očima. Měl na sobě bílý plášť ze syntetické látky a vlasy mu zakrývala kulatá bílá čapka.

Nicosid Brandt, tvůj osobní lékař

Věk: 128

Rasa: člověk

Pohlaví: muž

Třída: medik

Úspěchy: množství ocenění za vědecké práce v oborech psychiatrie a rehabilitativní medicíny (kompletní seznam na další záložce). Mnohokrát dokázal své mistrovství lékařských disciplín a loajalitu k Říši. Schválen k práci s příslušníky vyšší aristokracie.

Sláva: +5

Reputace: +19

Předpokládaný osobní názor na tebe: +35 (loajální)

Odsunul jsem od svého obličeje ostře páchnoucí lahvičku a kýchl. Na doktorově tváři byla jasně rozpoznatelná směsice oddanosti a obav.

„Jak dlouho tady ležím?“ zeptal jsem se, aniž bych doktora pozdravil nebo mu poděkoval.

„Moc dlouho ne, můj princi. Uplynulo čtyřicet minut od chvíle, kdy vás dopravili do mé ordinace. Úmyslně jsem vás neprobudil dříve, jelikož jsem musel prozkoumat zranění na vašem krku a ujistit se, že vám nehrozí další nebezpečí.“

Sáhl jsem si na krk a nahmatal tam nějaký vlhký obvaz. Doktor, jako by mi četl myšlenky, přede mne přistrčil malé zrcadlo. Uviděl jsem v něm široký bílý elastický obvaz. Pod ním se dala rozeznat gáza napuštěná nějakou mastí.

„Není to nic vážného, můj princi, jen škrábance a podlitiny. Beze stopy zmizí během dvou nebo tří dnů. Isejek, který na vás zaútočil, pouze stlačil vaši krkavici a držel ji, dokud jste neomdlel.“

„Jen tak mimochodem, co se s ním stalo?“

„Triasss Zess nekladl odpor. To on otevřel zamčené dveře a požádal o lékařskou pomoc. Vaše ochranka se ho pokusila na místě zabít, ale stráže princezny Marty zakročily. Kudlan teď sedí ve vězeňské cele a čeká na rozhodnutí soudce. Vaše manželka se zavřela ve své kajutě se svým právním poradcem.“

„Neměl bych to být já, kdo bude rozhodovat o osudu zločince? Zaútočil přece na mne.“

„Můj princi, kdyby došlo k útoku na člena velkého rodu na území Říše, byl by váš nárok nezpochybnitelný. Nicméně k incidentu došlo na válečné lodi království Fastel. Marta royl Valesy je nejvýše postavená osoba království na palubě, což znamená, že podle zákonů musí o případu rozhodnout ona. Pokud jsem to správně pochopil, právě se specialisty na mezihvězdné právo rozhoduje o způsoby popravy, který bude na Triassse Zesse použit. Musí se ujistit, že bude Říše spokojena, ale neurazí přitom zbytečně Roj.“

Vůbec se mi nelíbilo, jak se situace vyvinula. Připadalo mi, že kdyby mě kudlan opravdu chtěl zabít, nic mu v tom nebránilo. Jen mě zbavil vědomí, pak mi přivolal pomoc a vzdal se. To nebylo jednání vraha. A tak jsem se rozhodl jednat: „Nicoside, potřebuji se okamžitě setkat se zatčeným isejským poslem. Má informace, které jsou pro Říši kriticky důležité, a já je musím znát.“

„To není možné, můj princi,“ zakoktal se doktor a celý se roztřásl strachy. „Ten jedinec je extrémně nebezpečný! Zvlášť teď, když nemá co ztratit!“

„Popori de Cacho!“ zavolal jsem svého osobního strážce.

Nikde jsem chameleona neviděl, ale nepochyboval jsem, že někde v místnosti bude. A trefil jsem se – téměř okamžitě se na velkém abstraktním obraze na jedné ze stěn začaly objevovat kontury velkého ještěra. Během několika sekund přede mnou stál dva metry vysoký chameleon a očekával mé rozkazy. Než jsem na něj promluvil, podíval jsem se na jeho informační okénko a všiml si, že jeho věrnost viditelně poklesla.

Předpokládaný osobní názor na tebe: -7 (nesouhlas)

Mé nepromyšlené jednání, které skončilo předvídatelnou smrtí, jíž se dalo špatně zabránit, vyvolalo u osobního strážce zaslouženou zlost. Pokusil jsem se ten problém hned napravit:

„Popori de Cacho, měl jste ohledně Isejeka pravdu. Uznávám svou chybu. V budoucnosti se budu snažit naslouchat vašim moudrým radám. A právě teď potřebuji znát názor zkušeného osobního strážce. Můžu mluvit s Triasssem Zessem, aniž bych zbytečně ohrožoval svůj život?“

„Nejbezpečnější metodou by byl hovor před videofon, bez blízkého kontaktu se zatčeným,“ odpověděl chameleon.

„To dává smysl,“ souhlasil jsem. „Nicméně má otázka se týká osobního hovoru s kudlanem. Možná budeme projednávat důvěrné záležitosti, které se mi nechce svěřovat lodnímu komunikačnímu systému. Při osobním hovoru si můžeme být jistí, že nás nebudou poslouchat cizí špioni. Takže, jaký je názor vás jako experta? Můžete se svými vojáky zajistit mou bezpečnost, pokud budu s kudlanem v jedné místnosti, nebo ne? Ten rozhovor je pro mne velmi důležitý, ale udělám to, co mi doporučíte.“

Zdálo se, že má otázka uvedla Poporiho de Cachu do meditativního stavu. Jeho oči se úplně přestaly pohybovat a kontrolovat všechny směry, celé se zastřely bílou mlhou. Vypadalo to podivně. To bylo poprvé, co jsem viděl nějakého chameleona opravdu zamyšleného. Intenzivní přemýšlení trvalo dvacet vteřin, pak se jeho oči náhle rozjasnily a já se dočkal odpovědi:

„Můj princi, mohu zajistit vaši naprostou bezpečnost během rozhovoru se zatčeným, tak oficiálně přísahám jménem rasy Ravaash, označované lidmi jako chameleoni. Nicméně musím do místnosti vstoupit jako první, pozorně ji prozkoumat a připravit kudlana na výslech. Budou mi na to stačit dvě minuty.“

„Výborně, tak mě za ním zaveďte!“

Ve stěně se tiše otevřel průchod na krátkou chodbu, plnou dobře ozbrojených lidí. Jediný pohled mi stačil na zjištění, že jde o dvě různé jednotky. Chlapů ve světle šedých pancířích vybavených převážně lehkými zbraněmi bylo výrazně víc. Zadíval jsem se na emblém na rameni jednoho z nich. Před očima se mi poslušně objevilo informační okno a oznámilo mi:

Praporčík druhé těžké flotily vesmírného království Fastel

Hm. Hned mi bylo jasné, že šedí vojáci patří mé milované manželce. Můžu tedy předpokládat, že ti ve zlatých zbrojích jsou mí? Zadíval jsem se na nejbližší hroudu svalů poblíž.

Seržant vesmírné flotily Oranžového rodu Říše

Zjevně jsem se nepletl. Ale zlatých vojáků moc nebylo, tak patnáct. Byli vybaveni buď archaickými puškami dlouhými stejně jako byli sami vysocí, nebo podivným krámem, zjevně těžkou zbraní, která nejvíc připomínala zakroucený pohrabáč. Někteří z nich byli ozbrojeni jen sečnými zbraněmi. Přišlo mi to divné a přivedlo mě to k myšlence, že se dívám na pozůstatek armády rozdrcené v boji, jejíž zbytky z různých oddílů byly nahnány dohromady a vyzbrojeny vším, co se našlo ve zbrojnici. To mě sice vytočilo, ale snažil jsem se zachovávat kamennou tvář, i když mi v hlavě vířila spousta nepříjemných myšlenek.

Znovu jsem se zadíval na zlaté vojáky a zjistil, že ten první seržant měl mezi nimi nejvyšší hodnost, všechno ostatní byli jen vojíni. Obrátil jsem se k seržantovi, který okamžitě ztuhl v pozoru.

„Vaše jméno, seržante?“ zeptal jsem se.

„Tavar Prest, můj princi. Starší střelec z fregaty Pyro-27 z flotily vaší výsosti. Po poslední bitvě jeden ze tří přeživších z řečené fregaty, můj princi.“

Ano, nepletl jsem se. Opravdu to byly zbytky posádek z mé osobní flotily, která byla zjevně kompletně zničena. Co se stalo? Proč jsou mí lidé v tak mizerném stavu? Neměl jsem dost informací o událostech, které předcházely mému vstupu do hry. Ale nemohl jsem svým poddaným ukázat, jak zmatený a neznalý jsem. Pokusil jsem se o velitelský hlas plný jistoty a sebedůvěry a vydal jsem rozkaz:

„Seržante, zorganizujte přeživší do eskorty, která mě doprovodí k palubnímu vězení. Musím mluvit s kudlanem, který na mne zaútočil.“

Seržant zjevně ocenil, že dostal takovou zodpovědnost, vždyť jaký úkol mohl být důležitější, než chránit tak důležitou osobu, jako jsem byl já? Rychle a zkušeně zformoval zlaté vojáky do formace o třech částech. Nicméně jsme se daleko nedostali, protože nás zastavil důstojník v šedé uniformě. Podle výložek to byl kapitán osobní stráže mé drahé polovičky.

„Princi Georgi, dostal jsem rozkaz postarat se o vaše bezpečí a zajistit, aby nedošlo k dalšímu incidentu, jako bylo vaše setkání s vyslancem Roje. Z toho důvodu vás musím požádat, abyste se vrátil na ošetřovnu nebo se pod ochranou mých vojáků přesunul do obytné zóny. Vaše manželka princezna Marta by byla velmi nespokojená, kdybyste na vlastní pěst opustil některou z určených oblastí.“

Za drzým vojákem už se řadily další postavy v šedé. Přišlo mi, že v případě nutnosti se mne pokusí zastavit násilím. Vyjádřil jsem svou nespokojenost pozvednutým obočím. Snažil jsem se vypadat co nejpompézněji a nejnamyšleněji, když jsem se ho zeptal:

„Kapitáne, znamená to snad, že je princ Oranžového rodu Říše vězněn na palubě lodi říšského spojence, což podle mých informací království Fastel je?“

Důstojník zavrtěl hlavou.

„V tom případě mne nechte projít a nepleťte se do mých záležitostí! Popori de Cacho, není potřeba ho zabíjet! Ten muž jen plní svou povinnost. Není to náš nepřítel.“

Rozkaz chameleonovi jsem vydal proto, že důstojník stále váhal, zda mi ustoupit z cesty. Říkal jsem si, že připomenutí mé osobní neviditelné stráže by mohlo tomu drzému vojákovi pomoci s rozhodováním ve správném směru. Ale stalo se něco, co bylo ještě lepší. Za tvrdohlavým důstojníkem se objevil chameleon, držící u krku vojáka ostrou zakřivenou čepel.

„Jak přikazujete, můj princi. Neúcta k členům císařovy rodiny má být potrestána, ale pokud na tom trváte…“

Popori de Cacha pomalu odtáhl svou zbraň od důstojníkova krku, ustoupil a předvedl imitaci lidské úklony. Kapitán mi bleskově ustoupil z cesty a jeho lidé ho hned napodobili. Někteří z nich se při tom nervózně usmívali. Když jsem se svým doprovodem dorazil na konec haly, zeptal se mne můj osobní strážce:

„Můj princi, dovolte mi položit vám otázku, jež mne trápí. Jak jste mne dokázal odhalit? Jak jsem prozradil svou pozici? Musím to vědět, abych se stejné chyby příště nedopustil.“

Vesele jsem se zasmál.

„Popori de Cacho, jako vždy jste byl dokonalý. Nijak jste se neprozradil. Prostě jsem předpokládal, že můj schopný osobní strážce bude mít celou situaci pod kontrolou a bude poblíž osoby, která se mi opovážila zastoupit cestu. A nepletl jsem se.“

Změna postavení. Tvůj osobní vztah s Popori de Cachou se zlepšil.

Předpokládaný osobní názor na tebe: +10 (vlažný)

Systémové hlášení bylo nečekané, ale vítané. Zdálo se, že se mi podařilo navázat s mým strážcem lepší vztah a napravit část škod napáchaných mým předchůdcem.

Před dveřmi vězeňské cely se objevili všichni čtyři chameleoni. Tři z nich zabezpečovali chodbu vedoucí k výtahu, zatímco jejich velitel mě podle naší dohody požádal, ať počkám. Popori de Cacha zadal dlouhými ohebnými prsty kód na klávesnici u dveří a vstoupil. Přípravu vězně zvládl během dvou minut.

„Můj princi, vězeň byl neutralizován a nepředstavuje pro vaši výsost žádnou hrozbu,“ oznámil můj osobní strážce.

Otevřel jsem kovové dveře a vstoupil za ním. Kudlan ležel na zemi u vzdálené zdi. Jeho horní končetiny byly složené a spoutané, takže mě jeho hrozivé ostré čepele nijak neohrožovaly. Dlouhé ostnaté spodní nohy bezvládně ležely na zemi a nehýbaly se. Nedokázal jsem poznat, co přesně mu chameleon udělal, ale vypadalo to, že jsou kudlanovy nohy buď polámané nebo paralyzované. A prostřední pár končetin… prostě zmizel! Tam, kde měl vyslanec před pár minutami krátké „ruce“, nebylo nic, jen nepravidelné rány pokryté nažloutlým slizem. Chvíli jsem se zmateně rozhlížel a až pak jsem si všiml, že Popori de Cacha drží urvané kudlanovy paže v rukách! Chameleon si všiml mého pohledu a vysvětlil: „Alfa Isejekové nemají problémy mluvit bez prostředního páru končetin. Udělal jsem to pro vaše bezpečí, můj princi. Prostřední paže nebyly spoutané a já nehodlal riskovat. Kromě toho je to vrah, který na vás zaútočil, a bude popraven, takže na tom nijak nezáleží.“

Neschvaloval jsem tak tvrdý způsob přípravy vězně na výslech, ale zmrzačený kudlan nečekaně souhlasil se svým mučitelem: „Váš osobní strážce má pravdu, princi Georgi. Malé prostřední končetiny u mé rasy nemají žádný vliv na hlasové a mentální funkce. Proto vám mohu předat všechny informace, které pro vás mám. Roj poprvé narazil na cizince před dvěma standardními roky a od té doby se čím dál víc obáváme jejich moci. Máme z nich takový strach, že jsme zahájili evakuaci všech snůšek vajec v okrajových soustavách Roje. Dříve by to bylo nemyslitelné, ale vejce dokonce ani nejsou převážena do hlavní soustavy.“

„To je to tak špatné?“ Ačkoli mi nebylo jasné, proč by to mělo být nemyslitelné, rozhodl jsem se tvářit, jako bych věděl, o co jde.

„Ano, princi Georgi. Roj dospěl k názoru, že Isejekové nejsou schopni zabránit obsazení nebo zničení naší hlavní planety Dekeye. Proto by převoz vajec do hlavní soustavy znamenal závažnou chybu, která by mohla vést k vyhubení Isejeků. Ve všech soustavách Roje jsme zahájili výstavbu gigantických lodí, schopných převézt miliardy vajec do bezpečí. Ty dopravní lodě budou vybaveny nejen standardními warpovými motory, ale i dalšími pohonnými systémy, které jsou silnější, ale značně nestabilní. Roj je toho názoru, že pokud nás nemůže zachránit evakuace do nejvzdálenějších koutů známého vesmíru, bude lepší riskovat odeslání lodí s našimi potomky někam do naprostého neznáma. Vše je lepší, než dovolit těm zrůdám, aby nás vyhladili. Jediným problémem je čas. Ačkoli jsou na výstavbu lodí určeny všechny zdroje Roje, stavba tak obrovských transportérů zabere několik standardních let. Cizinci nicméně postupují příliš rychle a nikdo nedokáže zaručit, že budeme mít dost času. Naši analytici spočítali, že při zachování současných trendů nestihne Roj dokončit a vyslat evakuační lodě. Má to mnoho důvodů. Hrozba byla odhalena příliš pozdě a s ohledem na nedostatečné informace padlo chybné rozhodnutí o výstavbě gigantických lodí. Nemáme dost času ani zdrojů, abychom mohli současný trend nějak významně ovlivnit. Proto Isejekové poslali vyslance do lidské Říše s žádostí o pomoc. Roj je ochoten lidstvu nabídnout opravdu hodně výměnou za to, že bude imperiální flotila chránit naše území a poskytne nám dostatek času. Jakmile budou lodě dokončeny a vejce odeslána do bezpečí, začnou všechny loděnice Roje vyrábět vojenské lodě s nadějí, že se nám podaří cizince zpomalit.“

Vyslechl jsem kudlanovu řeč a zamyšleně jsem se přitom mračil. Jak mocná musí být cizácká flotila, když rozvinutá mezihvězdná civilizace Isejeků počítá se svým pádem a chystá se zdrhnout? Současně jsem ale musel přemýšlet i o něčem jiném. Když mě ten hmyzák chytil za krk, opravdu to bolelo. Ale zdálo se, že vyslýchaného vězně urvané končetiny nijak netrápí. Přišel o dvě paže, ale nebyla na něm vidět žádná stopa emocí. Nepochyboval jsem, že postavu přede mnou řídí živý hráč. Triasss Zess měl informační okno a choval se příliš nepředvídatelně, než aby to mohlo být předem naskriptované NPC. A jak vůbec ovládal ty další paže? Nebo pro hraní cizích ras platila jiná pravidla? Pokusil jsem se ty myšlenky zahnat a soustředit se na příběh hry.

„Jak dlouho dokáže vaše flotila cizince zadržovat?“ zeptal jsem se Triassse Zesse.

Vyslanec zamhouřil své obrovské oči, což asi mělo naznačit žal.

„Princi Georgi, je smutnou pravdou, že Isejekové už nemají hvězdnou flotilu schopnou klást cizákům jakýkoli smysluplný odpor. Průzkumná eskadra Deeho byla totálně zničena během přeletu k Aysaru, nejbližší hvězdokupě obsazené cizáky. Flotila Ayho, která dokázala bez větších problémů po mnoho let zadržovat výpady vaší Říše, byla v podstatě zlikvidována během první bitvy. Nepřežila žádná z hlavních bojových loď, jen několik menších a podpůrných jednotek. Flotila Virho utrpěla velké ztráty a její zbytky se stáhly do hlavní soustavy Dekeya. Rezervní flotila Yuho není kompletně vybavena ani loděmi, ani posádkou. V současné době se nachází v soustavě Sival, ale je to v podstatě jen malý operační svaz schopný reagovat na malé výpady nepřítele. Hraniční flotila Yayho je plně vytížena svým primárním úkolem, blokádou hranic Roje, aby se informace o naší relativní bezbrannosti nedostaly k dalším rasám. Nejhorší ale je, že nemáme ani žádné další rezervy nebo očekávané posily, protože všechny loděnice Roje staví pouze evakuační transportéry, ne nové bitevníky.“

„Tak proč jste se mi najednou rozhodli svěřit tak důležitou a tajnou informaci o krizovém stavu bojeschopnosti Roje?“ Opravdu jsem nechápal, proč by se hmyzáci rozhodli prozradit něco takového zrovna mně, členu Oranžového rodu, který Isejekové nesnášeli.

Vyslanec tiše zacvakal kusadly a když odpověděl, cítil jsem z něj překvapení: „A koho jiného by mohli Isejekové oslovit, než korunního prince a oficiálního představitele Říše zodpověděného za ochranu Sektoru osm, kde se nachází velká část území Roje? Navíc jste vy, korunní princ Georg royl Inoky, proti cizincům už bojoval, takže máte o jejich hrozivé síle mnohem lepší představu než ostatní lidé. Máte velení nad nejsilnější mezihvězdnou flotilou v sektoru, proto ve vás má rasa vidí toho nejdůležitějšího představitele Říše.“

Mohl bych se s kudlanem začít hádat, kdybych mu chtěl říct, že velká část vojenských lodí kolem nás pocházela z království Fastel a poslouchala mou vyžranou ženu, ne mne. Rozhodl jsem se nicméně na ten drobný detail nepoukazovat. Naopak jsem nasadil ten nejlepší výraz sebedůvěry a aristokratického majestátu, jaký jen otylý obličej mé postavy dokázal.

„Dobrá tedy, Triasssi Zessi. Jako oficiální představitel Říše v Sektoru osm jsem připraven schválit vojenskou pomoc rase Isejeků. Lidstvo pomůže Roji v boji proti cizincům, nicméně Roj se musí také účastnit obrany sektoru. Celého sektoru, nejen území Roje, ale i sousedních oblastí.“

Kudlan protočil oči, ve kterých bylo vidět nadšení i obavy. Po chvíli vyslanec promluvil a pečlivě při tom vyslovoval každé slovo: „Mohu požádat o jasný seznam věcí, které Říše očekává od Roje? Také bych vás chtěl požádat, abyste o tom informovali i Roj, jelikož já s ohledem na svou nadcházející popravu nebudu moci osobně přednést vaše požadavky svým nadřízeným.“

„Za prvé, chci veškeré informace, které máte o vojenských střetech mezi Isejeky a cizinci. Zajímají mě informace o technice, taktice, koncentrace cizích lodí, prostě všechna data, která jste získali. Za druhé, potřebuji oficiální svolení, abych mohl svou flotilu přesouvat přes území Roje a také pro své lodě potřebuji informační a technickou podporu. Za třetí, potřebuji válečné lodě Roje. Nebudu klást nároky na flotilu Virho, která chrání vaši hlavní planetu, ale rezervní Yuho a pozůstatky poražené Ayho se musí bezpodmínečně podrobit mému velení. Pokud budou tyto podmínky splněny, bude Říše bránit území Roje se stejným maximálním odhodláním, jako by to byly naše planety.“

Kudlan se zatvářil překvapeně. Natočil hlavu a díval se na mně, jako by nevěřil tomu, co říkám. Napadlo mě, jestli jsem to se svými nároky nepřehnal. Nicméně se ukázalo, že jeho nevěřícnost způsobilo něco jiného.

„Vaše výsost nevyžaduje pozemní jednotky Roje? Znamenalo by to odmítnutí nejlepších útočných vojsk Alfa Isejeků v sektoru a efektivnost vesmírných komand Gamma Isejeků je jistě známá i Říši. Předpokládáte snad, princi, že bude možné tuto válku vyhrát jen ve vesmíru, že nebude nutné osvobozovat planety obsazené cizáky?“

Bylo jasné, že jsem zase jednou nepromyšleně řekl pěknou pitomost a musel jsem svou chybu okamžitě napravit nějakou improvizací.

„Příteli Zessi, předpokládal jsem, že velcí válečníci Roje budou bojovat s maximální efektivitou pouze pod velením talentovaného generála své vlastní rasy, který dobře zná jejich silné i slabé stránky. Měl jsem v úmyslu požádat vás, abyste takového velkého velitele našel. Popori de Cacho, osvoboďte vězně! Triasssu Zessovi naprosto věřím a jsem ochoten ho propustit.“

Obával jsem se, že můj přehnaně opatrný osobní strážce rozkaz neposlechne. Naštěstí se chameleon neodvážil před cizincem nic namítat. A tak se vedle vězně objevila dvoumetrová ještěrka s klíči k poutům. Chameleon si nicméně neodpustil krátké varování: „Můj princi, princezna Marta bude s tímto rozhodnutím velmi nespokojená. S ohledem na charakter vaší manželky můžete očekávat závažnou reakci, jelikož to bude brát jako zpochybnění práv království Fastel na poctivý soud. Neměli bychom se raději vyhnout případným excesům a přesunout se na některou z lodí vaší výsosti?“

„Je snad nějaký problém s mým propuštěním, princi?“ zeptal se zvědavě kudlan.

„Ano, jsou tady jisté komplikace. Má choť si myslí, že může jednat nezávisle na mém rozhodnutí a má o vašem osudu své představy, Triasssi Zessi. Ale pokusím se rodinné problémy nějak urovnat. Popori de Cacho, sundejte mu pouta!“

Z obrovských končetin odpadla odemknutá pouta. Hmyzák se postavil a pokusil se narovnat své tři metry výšky, v čemž ho ale zastavil nízký strop. Obě velké skládané oči ztuhly v pohybu. Viděl jsem se v nich jako v tisíci malých zrcadel.

Změna postavení. Tvůj osobní vztah s Triasssem Zessem se zlepšil.

Předpokládaný osobní názor na tebe: +30 (důvěra)

Změna postavení. Tvůj osobní vztah s rasou Isejek se zlepšil.

Názor rasy Alfa Isejek na tebe: +6 (lhostejný)

Názor rasy Beta Isejek na tebe: +2 (lhostejný)

Názor rasy Gama Isejek na tebe: +2 (lhostejný)

Hned poté dorazila další zpráva:

Změna postavení. Tvůj osobní vztah s  Popori de Cachou se zlepšil.

Předpokládaný osobní názor na tebe: +12 (vlažný)

Přišlo mi trochu divné, že můj neustále opatrný osobní strážce schvaloval propuštění nebezpečného vězně, ale zjevně to chameleon považoval za správné rozhodnutí. Až v ten okamžik se mi v hlavě objevila otázka, která mě měla napadnout už dávno. Jak to dělají? Jak ukazují ostatním hráčům své změny vtahů? Možná to můžu udělat taky. Už jsem si zvykl na zavírání oken, která mi blokovala pohled, takže když mi zase jedno okénko vyskočilo před očima, na chvíli jsem ztuhl a znovu ho vyvolal před sebou.

Změna názoru (nepřečtená zpráva # 3254)

Změna osobního názoru na Triassse Zesse (vyber si možnost: -5, -1, 0, +1, +5)

Změna názoru frakce na Triassse Zesse (vyber si možnost: -1, 0, +1, musí být schváleno hlavou Oranžového rodu)

Změna názoru lidské rasy na Triassse Zesse (vyber si možnost: -1, 0, +1, musí být schváleno císařem)

Změna názoru frakce na rasu Isejek (neaktivní)

Změna názoru Říše na rasu Isejek (neaktivní)

Projel jsem seznam podobných ignorovaných zpráv, kterých bylo přes tři tisíce. A sakra! Jen poslední tři zprávy v obrovském seznamu byly přímo pro mne. Zbytek popisoval události, o kterých jsem nic nevěděl. Můj předchůdce zjevně kašlal na své povinnosti a tuto funkci prostě ignoroval. Některé zprávy byly opravdu staré, ale pořád nebyly zavřené, i když příležitost na reakci dávno vypršela. Do oka mi padla jedna zpráva ohledně hádky s mou manželkou, datovaná z loňského roku.

Změna názoru (nepřečtená zpráva #2751, možnost vypršela)

Změna osobního názoru na Martu royl Valesy ton Mesfelle-Kyle (vyber si možnost: -15, -10, -5, 0)

Změna názoru frakce na Martu royl Valesy ton Mesfelle-Kyle (vyber si možnost: -3, -1, 0, musí být schváleno hlavou Oranžového rodu)

Změna názoru frakce na království Fastel (neaktivní)

Změna názoru Říše na království Fastel (neaktivní)

Nechtěl jsem přerovnávat princovy kostlivce ve skříni, a tak jsem až na tu poslední všechny zprávy smazal. V té jsem si vybral možnost zvýšit svůj názor na kudlana o pět a povolil jsem, aby se mu informace ukázala. Triasss Zess se na odpověď uklonil jako normální člověk.

„Můj princi, stále vám radím, abyste se okamžitě přesunul z Běhny Marty na některou z lodí vaší osobní eskadry,“ připomněl mi můj osobní strážce.

„Hangár raketoplánů je nedaleko, na téhle palubě,“ nadhodil seržant Tavar Prest a tak jsem mu hned vydal rozkaz, ať nás tam zavede.

Chodbami křižníku jsme prošli, aniž by nám vojáci v šedých uniformách kladli odpor. Dorazili jsme do obrovské haly, ve které na nás čekaly dva stejné štíhlé raketoplány. Seržant přistoupil k bližšímu a zabušil do vstupního panelu pěstí. Ozvalo se zasyčení unikajícího vzduchu, zadní část raketoplánu se nadzvedla a z letounu se vysunula nástupní rampa. Tavar Prest se zadíval na lidi a nelidi kolem a znechuceně řekl: „Raketoplán má kapacitu jedenáct osob, ale vypadá to, že je nás víc…“

„V čem je problém? Vezmeme si oba raketoplány,“ odpověděl jsem a zeptal se vojáků ve zlatých uniformách, jestli někdo z nich umí pilotovat raketoplán.

Okamžitě se zvedlo několik rukou a já náhodně ukázal na jednoho baculatého, ale pohyblivého technika. Kudlan měl problémy se do letounu vejít, ale nakonec se tam nějak dostal a stočil se do klubíčka v chodbičce. A tak mohly o minutu později oba letouny opustit hangár.

Měl jsem co dělat, abych jásavě nekřičel, když se mi před očima otevřela úžasně realistická mapa okolního vesmíru. Herní vývojáři odvedli prvotřídní práci: jasně oranžové slunce, menší vzdálené objekty i desítky majestátních lodí poblíž, to vše vypadalo úžasně propracovaně, vše bylo vykresleno do maximálního možného detailu. Neměl jsem absolutně žádné tušení, jak zmatek plný kovových objektů, trosek a lodí funguje, ale ostatní v letounu zjevně mapě dobře rozuměli.

„Tady jsme probírali trosky cizáků,“ poznamenal mladý muž v oranžové kombinéze a ukázal na jeden zmatený shluk uvnitř chaosu.

„No jasně. Včera sem přivezli z království Fastel velkou transportní loď a vytáhli z ní celou vesmírnou dílnu. Po zbytek dne jsme jen rozřezávali trosky a hledali cokoli cenného,“ dodal hromotluk s inženýrskými výložkami.

Z kokpitu se ozvalo zavolání Tavara Presta: „Můj princi, kde mám přistát?“

S hrůzou jsem si uvědomil, že všichni ostatní utichli a vyčkávavě na mě hleděli. A já neměl nejmenší tušení, co mám říct! Prekérní situaci zachránil Popori de Cacha. Když viděl, že s rozhodnutím nespěchám, odpověděl místo mne: „Pilote, nastavte kurz na princovu jachtu. Zbývající lodě eskadry byly v bitvě poškozeny a nemohou Jeho výsosti poskytnout dostatečné bezpečí a komfort. A na jachtě Královna hříchu se nachází velitelský štáb flotily.“

„Rozumím. Kurz na Královnu hříchu,“ potvrdil seržant.

Svět kolem mne se začal prudce otáčet. Blízké slunce mi zmizelo kdesi pod nohama. Lodě a hvězdy se posouvaly kolem. Nikdy předtím jsem netrpěl mořskou nemocí, ale v tu chvíli jsem měl co dělat, abych nezačal kolem rozhazovat obsah svého žaludku. Kombinace neexistujících vizuálních vodítek a příliš slabé, sotva znatelné umělé gravitace, mi ochromila smysly. Musel jsem na chvíli zavřít oči, abych se nemusel dívat na všechno to šílenství za okny letounu.

O pár minut později sebou letoun lehce škubl a já se odvážil otevřít oči. Právě jsme vlétali do sněhově bílého hangáru dlouhé lodě doutníkovitého tvaru. Masivní robotické paže uchopily raketoplán a začaly ho táhnout dovnitř otevřenou bránou. Ulevilo se mi. Let byl u konce! A dokonce jsem ze sebe před svými poddanými neudělal pitomce.

Okamžitě jsem jako první zamířil k výstupním dveřím. Jakmile malý ukazatel změnil barvu na zelenou, dveře se otevřely a já z letounu prakticky utekl. Pak jsem se zarazil a přejel očima informační okno majestátního důstojníka, který mě vítal na palubě své lodi.

Oorast Pohl, kapitán Královny Hříchu

Věk: 38

Rasa: člověk

Pohlaví: muž

Třída: voják

Úspěchy: dvojnásobný vítěz říšského vesmírného šampionátu ve třídě fregat. Jeho věrnost Říši a mistrovství v oboru bylo mnohokrát potvrzeno. Schválen pro službu členům vyšší aristokracie.

Sláva: +3

Reputace: +15

Předpokládaný osobní názor na tebe: +55 (důvěra)

Kapitán se zastavil pět kroků přede mnou a hluboce se uklonil.

„Vítejte zpět na palubě své jachty, můj princi.“

„Také vás rád vidím, Ooraste, ale teď nemáme čas na pompézní formality. Marta brzy zjistí, že jsem jí před nosem ukradl vězně. Takže hned vydejte rozkaz všem lodím: buďte připraveni k okamžitému odletu.“

Navzdory nezvyklosti rozkazu (nebo možná excentrický Georg vydával takové podivné rozkazy často) nebyl kapitán nijak překvapen, pouze se chtěl ujistit: „Kam poletíme, můj princi? Můžeme skočit warpem na tři možné lokace: buď na Fastel, k nabíjecí stanici v Himoře nebo ke stanici Forepost-12 u isejských hranic.“

„No, rozhodně ne na Fastel,“ odfrkl jsem si nervózně. „Vydáme se k Himoře.“

„Princi Georgi royl Inoky ton Mesfelle,“ oslovil mě kudlan. „Bylo by možné, abych se rozloučil a vyrazil na území Roje, abych mohl splnit svůj úkol? Kterákoli loď vaší flotily mým potřebám postačí. Jakmile se dostanu k zabezpečenému komunikátoru, budou odeslány isejské lodě na kterékoli místo v Sektoru osm, které určíte. Také jsem připraven předat vám veškeré informace o cizincích, které mám u sebe.“

S těmi slovy natáhl Triasss Zess svůj krk a odhalil ve své šedozelené kůži řadu spirálových prasklin. V jedné z nich se objevila kovová kulička. Popori de Cacha, pozorně kudlana sledující, sáhl po své zbrani, ale nehybně stojící vyslanec ho požádal: „S ohledem na dočasný nedostatek malých paží nemohu sám datový blok vytáhnout. Mohl byste to udělat vy? Je to jen obyčejný paměťový krystal, pro prince nepředstavuje žádnou hrozbu.“

Můj bdělý ochránce si nicméně kuličku důkladně prohlédl a proskenoval ji zářícím tabletem, než se jí dotkl.

„Můj princi, pro ctěného vyslance můžeme vyčlenit fregatu Pyro-14,“ nabídl Oorast Pohl pročítající nějaké údaje na ručním tabletu. „Má plně nabitý pohon, takže ho bude schopná dovézt domů a rychle se vrátit k flotile.“

Schválil jsem jeho výběr a rozloučil se s obrovským kudlanem, který se musel znovu přikrčit, aby se vešel do lidského raketoplánu. Druhému raketoplánu jsem přikázal návrat na Běhnu Martu, aby dovezl mé zbývající lidi: doktora, sluhu a možná i nějaké další. Pak jsem následoval kapitána pryč z hangáru a zatímco jsme jeli vysokorychlostním zlatem vykládaným výtahem na velitelskou palubu mé luxusní jachty, snažil jsem se na sobě nedávat najevo, co jsem cítil.

Pochopil jsem správně, že princ Georg měl své vojenské velitelství tady, na neozbrojené civilní lodi. Byl jsem ochotný uznat to za pouhé podivné rozhodnutí, ne naprosto idiotské, protože jachta byla zjevně mnohem pohodlnější. Ve skutečnosti jsem pitomost toho rozhodnutí obdivoval a taky jsem žasl, že nikdo v celé Říši neřekl princi, jak nevhodně si vybral vlajkovou loď své flotily. Dva plně ozbrojení strážci ve zlatem vykládaných zbrojích mi otevřeli dveře a já kolem nich prošel do obrovské centrální haly.

„Připravte mi detailní hlášení o ztrátách a o všem a všech, kteří nám zbývají ve službě a v jakém jsou stavu!“ přikázal jsem nahlas okamžitě po vstupu.

Nejbližší důstojník, vlastně důstojnice, vyskočila ze svého sedadla a prakticky ke mně běžela, aby mi předala plochý lehoučký tablet, pak zamrzla v pozoru. Zvědavě jsem se zadíval na informační panel u tak aktivní podřízené:

Nicole Savoia, poručice vesmírné flotily Oranžového rodu Říše

Věk: 22

Rasa: člověk

Pohlaví: žena

Třída: voják

Úspěchy: nejlepší ve své třídě na akademii v taktice

Sláva: 0

Reputace: +1

Předpokládaný osobní názor na tebe: +4 (neutrální)

A navíc byla poručice potěchou pro oči. Mladá s tmavými vlasy, s hezkou tváří, byť zatuhlou ve formálním výrazu. Fakt, že neměla žádný make-up, jen zvýrazňoval její přirozenou krásu. Pod mým upřeným analytickým pohledem se Nicole začala červenat. V duchu jsem si hořce odfrkl. U mě se nemáš čeho bát, holčičko. Tvůj princ Georg je beznadějný impotent…

Nechtěl jsem svou poddanou dál ztrapňovat a tak jsem se rozhlédl po řadách pracovních stanic.

Před třemi dny, před rychlou bitvou s nepřátelskou lodí identifikovanou jako cizácký průzkumný torpédoborec třídy Samotář, měla flotila Sektoru osm dva těžké útočné křižníky, pět lehkých (dva z nich maskované), jedenáct torpédoborců a šedesát fregat. Po pouhých jedenáct minut trvající bitvě zůstávaly pouze dva lehké křižníky (jeden vážně poškozený), čtyři torpédoborce a jedenáct fregat.

„Přehrajte mi záznam poslední bitvy! Dávejte všichni dobrý pozor!“ přikázal jsem a upřel jsem oči na hologram, který se na můj povel objevil ve středu haly.

Bitva začala husarským nájezdem jednadvaceti rychlých fregat na jediný osamělý cíl. Cizácká loď otevřela brány svých hangárů a začala do vesmíru vypouštět proudy dronů. Bože, to jsou ale hloupí nováčci! Místo aby zredukovali počet nepřátelských dronů, snažily se mé malé lodě prorazit přes nepřátelský energetický štít. Pak dorazila do boje větší loď a začalo to být lepší a lepší. V tu chvíli z první vlny už nezůstávala skoro žádná fregata. Bylo to fakt ostré. Cizácká loď vypálila kanónovou salvu a další fregata z mé flotily skončila na kusy. Když cizáci zlikvidovali malé otravy, soustředili se na větší křižník. Ten byl zničen po pěti nebo šesti zásazích tím hrozivým kanónem. Druhý těžký křižník, který se přidal k boji, nevydržel o mnoho déle. Nebýt lodí království Fastel, které nepřítele konečně dorazily, byla by porážka ještě horší.

Záznam bitvy skončil. Odtrhl jsem oči od obrazu a rozhlédl se po svých mlčících podřízených, kterým opakované shlédnutí porážky jen prohloubilo depresivní náladu. Klidným a jasným hlasem jsem pronesl:

„I když jsme tu bitvu zbytku Říše ohlásili jako vítězství, nesmíme zapomínat na fakta. Seřezali nás nemilosrdně jako malé fracky. A já teď chci, abyste mi jeden každý z vás řekl, proč nám nakopali zadky, a jaké závěry si z té bolestivé lekce musíme odnést. Nicole, vy první.“

Ještě více se narovnala, zadívala se mi někam za rameno a hlasitým jasným hlasem prohlásila: „Nemám tušení, vaše výsosti! Je to mimo mou úroveň kompetence!“

Pomalu jsem svou poddanou obešel. Pak jsem se zastavil přímo před ní a tišším hlasem jí řekl:

„Za prvé, pohov, poručice. Za druhé, když s někým mluvíte, navazujte kontakt očima. Je těžké vést rozhovor s něčím uchem nebo temenem. A za třetí: jste sice služebně nízko postavená štábní důstojnice, ale pokud opravdu nemáte tušení, proč ta bitva dopadla, jak dopadla, měla byste si najít jinou práci. Takže, Nicole, do toho. Nestyďte se. Řekněte mi své závěry.“

Zrudla, zakoktala se, ale pak se mi zadívala do očí a odpověděla: „Můj princi, při začátku bitvy došlo k nezpochybnitelnému nedostatku koordinace z naší strany. Naše druhá nejsilnější loď, těžký křižník Noční Gentleman, se dostal do boje až poté, co byl náš první těžký křižník Frajer v podstatě vyřazen z boje. V žádnou chvíli tak nepřítel nebojoval proti dvěma našim těžkým lodím najednou.“

„Výborný postřeh, poručice. Prokázala jste, že jste žena na svém místě. Do hodiny od vás chci detailní hlášení o načasování příletu našich lodí do bitevní pozice a závěr, který mi vysvětlí, proč došlo k takové školácké chybě. Tak, kdo chce mluvit další?“

Po několika sekundách ticha předstoupil obrovský obtloustlý muž s výložkami praporčíka.

„Můj princi, dovolte mi promluvit. To, co řeknu, může znít hrubě a nevhodně, ale kdyby nedošlo k panice, v jejímž důsledku šest lodí během druhé fáze okamžitě opustilo boj, mohl být výsledek lepší.“

„A z jakého důvodu došlo k panice?“ zeptal jsem se praporčíka.

„Hlavním důvodem byly těžké ztráty, které jsme utrpěli v první fázi bitvy. Naše flotila ztratila během čtyř minut třetinu svých sil,“ řekl tiše s očima upřenýma na podlahu. „Druhým důvodem byly rozkazy vaší výsosti. Nebyly vhodné pro danou situaci v bitvě, a nebyly dostačující, aby zachovaly disciplínu ve flotile.“

Všichni v hale po tom drzém prohlášení zalapali po dechu. Měl jsem dojem, že můj štáb jen čeká, až začnu soptit a řvát. Místo toho jsem hlasitě a jasně prohlásil: „Popori de Cacho, není nutné toho muže zabíjet! Musel prokázat značnou osobní odvahu, aby mi to řekl. A řekl přesně to, co jsem doufal, že uslyším.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sektor osm.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.