Anna Bauerová

CÉSAR A GLADIÁTOR

ISBN (EPUB): 978-80-724-4371-0

Vydalo nakladatelství Šulc – Švarc, s. r. o.,

Nakladatelská redakce

Veronika Baštová a Jiří Korejčík

www.sulc-svarc.cz

www.facebook.com/sulcsvarc

CÉSAR A GLADIÁTOR I

BRÁNA TASENÝCH MEČŮ

Buď jako útes, o nějž se láme vlna za vlnou,

ale útes nepovoluje a bouře kolkolem usíná.

Je nutné život vydržet,

prožít ho ve cti a spravedlivosti —

a se shovívavostí k nespravedlivým.

Marcus Aurelius

NYMFA SE SMARAGDOVÝMA OČIMA

Na zimu jsem si ve zdejších krajích zvykl. Je bílá, jiskřivá, průzračná. Po celé dny visí neprůhledný plášť mlhy nad řekou Granuas a zakrývá nedaleké ústí do mohutného Danubia. Ráno jsem zjistil, že z mé předsunuté pevnosti ani dnes nedohlédnu k našemu táboru Salva na protějším danubijském břehu. Jsem tu odříznutý od světa a cítím jistou úlevu.

Krátce jsem odbyl Aula, který jako věrný pes uslyšel za dveřmi, že jsem vzhůru, a přichvátal mi popřát hezký den. Vrátil jsem se na lůžko a zahrabal se do pokrývek. Chci být sám, zavřít oči a znovu vidět sen, který mi v předjitřním čase utkvěl v paměti. Vlastně to nebyl sen, ale takřka věrné opakování dávné události v Poetoviu.

Nadlouho jsem na ni pozapomněl, ale v posledním čase se mi několikrát neodbytně vybavila, jako by mi měla připomenout, kam mě zavede nezaměnitelný osud.

Trávím zimní dny v pevnůstce nad řekou, abych tu v klidu psal, vzdálen ruchu tábora. Jsem vládcem římské říše a jako moji předchůdci jsem pánem světa, ale současně mě obestírá nimbus filozofa. Už léta se ode mne očekává spis s filozofickým zaměřením.

Splním toto očekávání římské veřejnosti, ale vůbec nebude vadit, když si zaznamenám čistě pro sebe události, které teprve po letech dostaly osudový význam. Můžu tak pochopit svůj vlastní život ne jako pána světa, ale jako člověka. Možná z tohoto svého vyprávění něco vložím i do knihy určené pro Řím. Povedu v ní filozofický rozhovor já, Marcus Aurelius Antoninus, sám se sebou. Ale to nejdůležitější, co není určeno pro lačné uši a zlé jazyky v Římě, píšu právě teď a zůstane to bezpečně ukryto v mém srdci.

Dnešní živý sen mi připomněl mou první cestu po trase Řím – Aquileia –Poetovio – Savaria, odkud jsem se dostal až na pravý břeh Danubia. Na něm stojí limes Romanus, opevněná hranice římského impéria.

Nechtělo se mi tu cestu podnikat. Blížily se mé dvacáté páté narozeniny a přátelé v Římě pro mě chystali oslavy. Jejich vyvrcholení se mělo odehrát v domě mé přítelkyně Jallie, kterou jsem už dlouho miloval. Dokonce jsem chvílemi snil o tom, že se s ní ožením. Pouze snil. Dobře jsem věděl, že to není možné. Mladý muž se však nechce smířit s tím, že i jeho život ovládá nezměnitelný osud. Ostatně jsem měl nevěstu už řádku let, zasnoubili mi ji v jejím dětském věku. Byla mi předurčena takřka úředně a bez odvolání, protože to byla Annia Faustina, dcera mého adoptivního otce, césara Antonina Pia. Sňatek s ní byl dávno sjednán jako podmínka mého nástupnictví na trůn světa.

Do manželství se mi chtělo přibližně stejně jako na přikázanou cestu přes Poetovio do lesů a bažin v provinciích na severu, kde na oslavu a hostinu mohou přijít leda vlci a medvědi.

Pius navrhl senátu mé jmenování prokonzulem pověřeným dohledem na správu Horní Panonie. Čtyři roky jsem byl dvakrát po dvou letech konzulem a nějaký další úřad jsem po skončení konzulátu zastávat musel — ale tohle byla od Antonina Pia schválnost! Můj adoptivní tatíček mě prostě chtěl vzdálit co nejdál na sever, aby mi tam vychladla hlava a přestal jsem být zamilovaný do Jallie. Senát samozřejmě přijal všechno, co mu kdy Pius předestřel, a ještě přidal květnaté díky zbožnému imperátorovi za vynikající nápad, jehož realizace poslouží vlasti.

„Bude nejvhodnější, když nový úřad zahájíš inspekční cestou,“ začal Antoninus Pius hlasem laskavého rádce, ale ve skutečnosti mi to nařizoval. „Postačí, když v Horní Panonii pobudeš tak od jara do podzimu, déle to snad ani nebude nutné. Musíš tam kdeco prolézt, odhalit, co tam kdo dělá špatně nebo co je pro Řím nebezpečné. Pak zajistíš nápravu…“

„A vypracuju konečnou zprávu pro senát,“ zavrčel jsem s nechutí.

„Podrobnou zprávu,“ zdůraznil Pius. „Udělal bys mi radost, synu, kdyby tvá zpráva vyvolala potlesk senátorů.“ Povzbudivý úsměv vystřídal káravý pohled. „Rozhodně nesmí dojít k tomu, že by ti ji zase vrátili k přepracování.“ Narážel tak na některé mé dřívější neúspěchy.

Měl jsem co dělat, abych se ovládl. Oba jsme věděli, že nejde o inspekci v Panonii, ale abych na nesnesitelně dlouhou dobu opustil Jallii!

Od loňského léta jsem bez Jallie nevydržel ani pár dní. Jak se bez ní obejdu bezmála rok v nehostinných severních krajích? Má milenka bylo to nejkrásnější, co mi současný Řím mohl nabídnout. Pocházela ze staré vznešené rodiny, ale už dlouho zchudlé jako mnoho jiných. Dařilo se jí však držet nevelký dům v zahradách na Esquilinu, kde žila s mladším bratrem Markem Jalliem Bassem. S Jallií jsme byli sice stejného věku, ale na počátku naší lásky mě rozhodně převyšovala znalostí milostných praktik. Jako každý mladý muž jsem měl sice své zkušenosti, leč posbírané porůznu, náhodně a někdy nevybíravě. Mladá patricijka mi ukázala, že milování je umění, jak o něm psal Ovidius. Léta mého dospívání a mládí naplňovala výuka všem vědám a výcvik válečníka, ale teprve Jallia mě nechala ochutnat opravdovou slast, po níž pak navždy smutně toužíme.

„Krásná dívka to nemá lehké, Marku, když není zámožná,“ svěřila se mi jednou Jallia, „zvláště když chce udržet rodinný dům a dopřát svému bratrovi vzdělání, bez kterého by to nikam nedotáhl.“ Ležela mi v náručí, plamének olejové lampy tančil po její nazlátlé pleti a odrážel se ve zlatých sponách v jejím účesu. Neodložila je pouze proto, že jsem jí je ten večer daroval.

Jako každý vládce měl i můj adoptivní otec své informátory a stále častěji mi připomínal, že jsem zasnoubený s jeho dcerou. Nezapomněl na to ani teď, když mi přikazoval navštívit Horní Panonii. A po návratu, jak mi přislíbil, mě bude čekat odměna — jeho jediná dcera Annia, která prý jako sladký plod dozrává do věku vhodného k založení rodiny.

A to ještě zdaleka nebylo všechno! Nedlouho před mým odjezdem přišel Pius s kuriózním nápadem, že se mám dát v Poetoviu zasvětit do Mithrových mysterií a podstoupit iniciační obřad v tomto kultu.

Naše rodina — pro nezasvěceného nepřehledně propletená jak pokrevním příbuzenstvím, tak adopcemi — se na veřejnosti tvářila jako důstojná vládnoucí skupina plná vzájemné lásky a snášenlivosti. Snažila se tak chovat i na domácí scéně. Jenže Pius mě s tím Mithrou zaskočil. Opravdu jsem vybuchl:

„Jestli něco nesnáším, tak právě různá východní náboženství! Co ta můžou říct nám Římanům? Přispívají jen k rozkladu impéria! Plíží se k nám z dalekých děr jako hadi, Mithrův kult až z Persie. Pokládám ho za velmi nebezpečný, protože už zapustil kořeny v provinciích, které sousedí s Itálií.“

„Myslíš Horní Panonii, kam právě pojedeš?“ řekl klidně Pius. Byl oblečený podomácku do prosté bílé tuniky s vlněným pláštěm přehozeným přes útlá ramena. V zahradách Palatina, kde jsme se procházeli, jaro teprve začínalo. Zastavili jsme se na terase nad malou vodní nádrží. Zahradník ji už po zimě napustil a voda byla průzračná, zelenavá. Nedaleko jezírka uprostřed trávníku stála krásná socha lesní nymfy z bělostného mramoru. Říkali jsme jí Silvia. Oči měla vyložené zelenými smaragdy, byla vysoká, štíhlá, s útlými boky a rovnými rameny. Takové dívky se rodí v severních krajích, kam mě Pius posílá s úkolem přímo diplomatickým:

„Musíš se obyvatelům provincie přiblížit co nejvíc. Horní Panonii nesmírně potřebujeme! Otevírá cestu do Itálie a tvoří široké spojení s nedozírnými kraji severního barbarika. Proti němu ji musíme udržet vždy a za každou cenu. Což nebylo v minulosti dost barbarských vpádů přes Danubius? Bezpečnost impéria závisí na věrnosti obyvatel Horní Panonie. Opakuji ti, že se s nimi musíš co nejvíc sblížit, a to se stane tehdy, když se budeš podílet i na jejich rituálech.“

Sklopil jsem hlavu a hleděl na hladinu jezírka, která odrážela sochu Silvie a naše pohybující se postavy. Piovu nevelkou, drobnou, trochu nachýlenou. Bylo mu šedesát, ale vypadal starší. Jak dlouho ještě…? V jezerním zrcadle jsem proti imperátorovi vypadal jako mladý Herkules. I když jsem uznával, že v Piově proslovu vězí zrnko pravdy, ještě jsem vzdoroval.

„Příčí se mi to. V Mithru prostě nevěřím, orientální božstvo ctít nemůžu, jakákoli oběť bude z mé strany nechutné pokrytectví. Jmenuješ se Pius, otče, proč tedy opravdu nejsi Zbožný a neuděláš něco i pro povznesení staré římské zbožnosti? Narodil jsem se v krásném období jara, jehož dny jsou zasvěcené Minervě, Junoně a také Martovi, synovi Jupitera všemocného…“

„Řekni mi, Marku,“ zarazil mě, „ale zcela po pravdě. Věříš v naše dávné římské bohy?“

Zamyslel jsem se, protože jsem mu chtěl dát skutečně pravdivou odpověď.

„Nevěřím v ně, ale hluboce je ctím,“ pohlédl jsem mu zpříma do očí. Nečekal jsem, že to pochopí — a nemýlil jsem se.

„Tak vidíš,“ usmál se a mávl rukou. „Celá naše debata byla zbytečná. Zasvětit se dáš v Poetoviu, mají prý tam mithreí dokonce několik, z těch svatyní si vyber nejdůstojnější, ostatně se můžeš spolehnout na legáta Fabricia, je tam s posádkou a všechno zařídí.“

Kývl na sluhu, protože pokládal všechno za vyřízené, a dal se vést schodištěm na horní prosluněnou terasu.

Poetovio v Horní Panonii leží přibližně v polovině cesty mezi přístavním městem Aquileia v nejsevernějším zálivu Adriatického moře a našimi tábory na hranici říše u řeky Danubius. Poetovio mě příjemně překvapilo. Nebylo to provinční hnízdo, ale pěkné městečko při bystré řece Dravus, překlenuté kamenným mostem, samozřejmě římským. Nad městečkem na vysokém vrchu se tyčila římská pevnost a sbíhaly se k ní dokonalé římské silnice.

Můj adoptivní otec tvrdil, že v Poetoviu je několik mithreí, svatyní boha Mithry, kterým se říkalo spelea, chrámové jeskyně. Já jsem tam našel mithreum jen jedno, zato pod celým městem. Jeho prostory a především chodby se proplétaly, větvily a klesaly do hloubky země či stoupaly ke světlu.

Legát Fabricius byl zasvěcencem kultu stejně jako celá římská velitelská skupina. Bez toho by patrně nemohli udržovat tak dobré vztahy s místními obyvateli. Zdejší provinciálové ve městě i na venkově si uchovali převážně starý keltský původ. Poetovio bylo keltským městem, oppidem, a naše VIII. legie je obsadila až na sklonku vlády césara Augusta.

Při hostině na uvítanou mi Fabricius vyprávěl, že Poetovio bývalo střediskem druidů. Keltové věřili v dvojitou moc božských sil — nebeskou a podzemní, proto je tu tolik podzemních svatyní. Později Řím ovládl Poetovio a Mithra opanoval druidské podzemí, neboť bylo velmi vhodné pro jeho mysteria.

„Tak se střídají vlády světa i víry světa na stále stejných místech,“ dodal Fabricius. Zajímavá myšlenka. Jaké vlády a víry se jednou budou střídat v Římě…? Za mého života však budu vládnout já, Jupiter, Juno, Mars a jejich příbuzenstvo!

Obřad mé iniciace se odehrál pozdě v noci. Vadilo mi, že musím čekat celou noc, než pro mne přijdou, ale byl jsem upozorněn, že čas čekání je přesně určen a stejně tak je vymezen čas jednotlivých stupňů zasvěcovacího obřadu.

Konečně pro mne přišel muž se zahalenou tváří a odvedl mě na dvůr pevnosti. Čekalo tu na mě několik jezdců ve svitu jediné pochodně takřka ve tmě. Koně měli obalená kopyta, dokonce i můj vraník, který tiše zaržál na přivítanou. Točitou cestou jsme sjížděli ze strmého vrchu v naprosté tichosti. Na tuto noc připadl nov, ale nebe bylo jasné a svítily hvězdy. V údolí pod námi se do dálky až k obzoru leskl Dravus.

Z poslední zatáčky dole při úpatí hory jsem zpozoroval záři. Stály tam dvě řady mužů s planoucími pochodněmi, tvořily uličku, která končila u skalní stěny. Do skály byl vytesán vchod, nevelká klenutá brána s dřevěnými vraty okutými železem. Vůdce naší jízdní skupiny mi tiše pokynul sesednout a prošel se mnou uličkou, která byla tak těsná, že mě oheň pochodní hřál na tvářích a zcela mě oslnil. Muž zabušil na vrata. Otevřela se pozvolna a tiše a za nimi nebylo nic než tma.

„Vejdi, césare,“ pronesl polohlasem můj průvodce. Když jsem zaváhal, docela neuctivě mě postrčil. Vrata za mnou zabouchla a já stál v takové tmě, že jsem neviděl ani vlastní ruku před očima.

Váhal jsem udělat krok a čekal jsem, co bude dál. Na tváři jsem ucítil proud vánku odněkud z podzemí a po chvíli odporný pach, který sílil. Byl to mrtvolný zápach.

V okolí jsem sice neviděl, ale tušil nějaké postavy. Pak se ozval šepot připomínající šelestění suchého listí: „Vade, domine, jdi, pane, jdi, jdi, jdi…“ Poslechl jsem a opatrně se posunoval vpřed. Rukama jsem tápal před sebou. „Jdi, jdi…,“ ozývalo se a mrtvolný zápach se dál stupňoval. Náhle se mé nohy zabořily do čehosi měkkého, byla to hlína. Schýlil jsem se a ohmatal ji. Tvořila přede mnou násep nebo velký rov. „Vade, vade…,“ neustával šepot. Nedá se říct, že bych šel. Spíš jsem přes ten val nedůstojně lezl po čtyřech. V sypké zemi jsem pod rukama občas nahmatal cosi pevného, nepochyboval jsem, že jsou to kosti, dokonce jsem se opřel o nějakou lebku.

Přelezl jsem navršený hrob a napřímil se. Pod nohama jsem měl opět pevnou půdu. I absolutní tma poněkud zřídla. Nezřetelně jsem rozeznával, že procházím klenutou chodbou vytesanou ve skále. Větvila se na různé strany, ale já volil směr, kde by mohlo být světlo. Došel jsem až k černé oponě, kterou slabě pronikala záře, a chtěl jsem závěs odhrnout. Chytil mě však za ruku muž, který tu na mne čekal ve tmě a byl celý zahalený do černé látky.

„Prošel jsi jeskyní smrti, pane,“ sípal potichu. „Teď tě oživí vinum vitae.“ Podal mi kovový pohár s vínem. Váhal jsem se napít a hned mě napadlo, že se tu celou dobu vydávám kdekomu na milost a nemilost. „Bibe, domine, pij, pij,“ začalo šeptat okolí. Pochopil jsem, že tu účinkuje chór jako v řeckém divadle a je poschovávaný v rozvětvených chodbách. Usrkl jsem, bylo to víno s podivnou silnou vůní, jakou jsem dosud nepoznal. Uvědomil jsem si, že nesmím dát najevo zbabělost, a vypil jsem pohár naráz.

Opona přede mnou se rozhrnula. Vstoupil jsem do síně ozářené řeřavými uhlíky ve dvou železných kotlích, a když jsem se podíval vzhůru, viděl jsem dvojitou klenbu stropu vytesanou do skály, kterou podpíraly dva sloupy. U bližšího sloupu ležel velký kámen — v hrubých rysech podobný křeslu s opěradlem. Z pozadí vystoupili dva černě zahalení muži se zobákovitými maskami havranů na tvářích, svlékli mi vrchní šat a nechali mi jen spodní krátkou tuniku. Pak mě posadili na kamenný trůn.

„Odpočiň si, pane,“ chraptivě šeptal jeden z nich. „Světlo se rodí ve skalách podzemí a dodá ti sílu, abys nahlédl pod povrch věcí.“ Pak zmizeli a najednou se mi nahrnula krev do hlavy. Všechno se se mnou točilo, až jsem se musel křečovitě držet kamenného sedadla. Ještě mě napadlo, jak snadné bylo otrávit mě tím nápojem. Nástupnické místo po mé smrti obsadí můj adoptivní bratr Lucius, o devět let mladší, a proto se s ním bude snadno manipulovat. Hodí se to někomu?

Má nevolnost náhle ustoupila a vystřídala ji euforie. Radost, pozdvižení mysli, dychtivé očekávání. Oba havrani se naráz objevili a vedli mě za sloupy do druhé části síně. Na vysokém hranolovitém podstavci tu stála busta bohyně Flory ověnčená květy. Jarní kvítí bylo roztroušeno všude. Plaménky a uhlíky v železném kotli třepotavě osvětlovaly velké zrcadlo z leštěného kovu. Do jeho blízkosti posunul jeden z mužů sedátko a jemným tlakem mě posadil. „Dívej se do zrcadla, pane,“ vybídl mě. „Vytrvale se dívej, neuhýbej pohledem! Soustřeď se! Možná zahlédneš něco ze svých životů.“

Hleděl jsem do zrcadla opravdu vytrvale. Jindy by mě taková pošetilost záhy přestala bavit, rázně bych vstal a vyžadoval urychlení únavného obřadu, ale ještě jsem byl pod vlivem omamného nápoje. V zrcadle jsem viděl jen svůj temný obrys od hlavy po pás. Usínal jsem a chvílemi se mi zdály kratičké nezřetelné sny. Seděl jsem stále zpříma, hlava mi neklesla opravdovým spánkem. Bděl jsem ve snu. Dlouho jsem se díval na svůj obraz do tajemného prostoru před sebou, jak pomalu mizí, a pak se v zrcadle objevila jasná zeleň.

Travnatá cesta se vinula k jezírku s čistou, průzračně zelenou vodou. Jeho hladina se uprostřed vlnila, jak z hloubi země tryskal bohatý pramen. Voda odtékala z jezírka několika peřejemi do potoka, přes který byla položena lávka. Za ní stoupala kamenitá stezka na široký pahorek s rovným travnatým temenem a ten palouk do čtverce ohrazovaly staré duby. Uprostřed byl obrovitý kámen s rovnou horní plochou — kamenný oltář. Před ním stála dívka v úzkém bílém šatu, nápadně vysoká a štíhlá, ale se širokými rameny. Hnědé vlasy měla spletené do dvou vrkočů splývajících vpředu po hrudi až k bokům a na bělostném hrdle jí zářil zlatý kruh. Usmívala se plnými rty, po lících ji jako můj dotek pohladil teplý vánek. Cítila to a velké jasně zelené oči se jí rozzářily. Proniklo mnou štěstí a prudce jsem k ní zdvihl ruce, abych ji objal — ale prsty jsem nahmatal jen studený kov zrcadla. Obraz dívky se rozplynul a vše i s posvátným dubovým hájem se ztratilo ve studené mlze. Zůstal jen můj temný stín.

Nechtěl jsem se od zrcadla odpoutat. Přistoupil ke mně kněz a snažil se mě odvést.

„Víc neuvidíš, pane,“ přesvědčoval mě, „snil jsi sen, my nevíme jaký, ale měl ti něco sdělit. Snad jeho význam někdy poznáš.“

„Sny vzbuzené přírodní silou mohou napovídat budoucnost,“ dodal druhý Mithrův obřadník, „ale také vyvolat minulost z hloubky zapomnění.“

Plaménky v železné míse pohasly a zrcadlo zůstalo úplně slepé.

Konečně jsem se nechal odvést.

Obraz, který mi vtisklo zrcadlo do paměti, byl stále živý a zcela mě ovládl. Ani jsem příliš nevnímal, že kráčím dlouhou prostornou slují. Až jasná světla jako velké hvězdy na obloze upoutala mou pozornost. Stáli tam dva muži s nezakrytými tvářemi v dlouhých žlutých tunikách a drželi skleněné lampy. Neznal jsem je, ale vzpomněl jsem si, že barva slunce je i barvou Mithrových kněží. Říkalo se jim patres. Tito otcové mě provázeli bok po boku stále stoupající chodbou. Snad už konečně míříme k povrchu země, pomyslel jsem si s nadějí, ale skončili jsme v nevelké holé komoře.

„Teď se ztotožníš s obětí, césare,“ pronesl vážně jeden z otců. „Pak pro tebe přijdeme.“

Odnesli s sebou lampy, ale nezůstal jsem potmě. Komora už nebyla hluboko v podzemí, ale do skály jen zahloubená, protože měla strop ze silných dřevěných trámů, které k sobě úplně těsně nedoléhaly. Skulinami pronikalo šeré světlo.

Uplynul zbytek noci, venku už svítalo! Náhle se nade mnou ozval silný hluk, výkřiky, dupot nohou i kopyt! Pak řev — býčí řev, který jsem tak dobře znal z obětí Jupiterovi, když kněz podřezával býkovi hrdlo. Následovalo typické zachroptění a skulinami mezi břevny na mne v hustých praméncích crčela krev. Nahoře na podlaze obětiště se musela rozlít všude a zde dole před ní nebylo úniku. Nic mě před ní neochránilo, byl jsem celý pokrytý krví.

Všechno utichlo a zase se objevili moji dva patres. Odvedli mě do sousední komory, upravené jako malá lázeň. Svlékli mě a pečlivě ze mne smyli všechnu krev, osušili mě, obuli mi sandály z pozlacených řemínků a oblékli mě do dlouhé tuniky zlatavé barvy, navíc vyšívané zlatem. Na mokré vlasy mi položili zlatý věnec jako při triumfu.

„Teď nastává důležitá chvíle, césare,“ oznámil mi první kněz.

„Vše záleží na tvé odpovědi,“ upozornil mě druhý.

Napřímili se přede mnou, pozdravili mě vztaženými pažemi jako vládce, ale místo hlasitého ave césar pronesli: „Zvol si železo, nebo oheň!“

Musel jsem zachovat důstojnost a neptat se, co to znamená. Nejspíš by mi to stejně neřekli. Na co se můžeš vždy spolehnout, někdy jedině spolehnout, je tvůj meč, říkával mi otec — nikoli adoptivní otec Antoninus Pius, ale můj zesnulý otec Annius Verus.

„Volím železo!“ prohlásil jsem.

„Staň se podle tvé vůle,“ pronesl kněz s důstojnou vážností. Kráčeli jsme opět chodbou. Čekal jsem, že vyjdeme na povrch země kdesi u obětiště, ale zamířili jsme na opačnou stranu a znovu sestupovali i stoupali. Podzemí bylo propletené chodbami jako labyrint! Ve světle lamp, které patres nesli, se objevila nízká dřevěná vrata. Když je otevřeli každý z jedné strany, na okamžik jsem přivřel oči před světlem, které vycházelo z velké svatyně.

Přede mnou stály uličkou dvě řady mužů oděných do plné zbroje, jako kdyby měli bezprostředně zaútočit na nepřítele. V pravicích drželi meče pozdvižené do výše a nakloněné vpřed, takže čepele proti sobě stojících dvojic se dotýkaly špičkami a vytvářely dlouhou lomenou klenbu.

„Projdi branou tasených mečů!“ vyzval mě silný hlas z druhé strany svatyně, kam jsem nedohlédl. Šel jsem zvolna, mé kroky odměřoval tlumený zvuk bubnu. Zachovával jsem kamennou tvář, jak se slušelo, ale nenápadně jsem stříhal očima napravo nalevo. Muži zčásti patřili ke zdejší posádce. Pamatoval jsem si je z předešlého dne, zahlédl jsem i legáta Fabricia. Poněkud mě překvapilo, že členem poslední dvojice je centurio Aulus Longus, můj osobní strážce, přítel — a dříve můj soukojenec a druh dětských her. Pozdvihl jsem ho z nejnižšího stavu, zařídil mu římské občanství, nové jméno a pak i důstojnickou hodnost. Miloval mě a za jeho věrnost bych dal ruku do ohně. Jel se mnou na inspekční cestu do Horní Panonie, neboť už tehdy mě doprovázel všude.

Když jsem se k němu přiblížil, chtěl jsem se na něho usmát, ale jemu se náhle zachvěla pravice a jeho meč sjel dolů. Pocítil jsem dotek ostří, které natrhlo tuniku a škráblo mě lehce na rameni. Přesto se na rukávu objevila krev. Zachoval jsem nepohnutou tvář a vystoupil z uličky ozbrojenců. Přede mnou stál rozměrný kamenný podstavec s Mithrovou sochou. Sluneční bůh měl jako obvykle podobu krásného mladíka, na kučeravých vlasech mu seděla čapka, jaká se nosí ve Frygii, jednou rukou zdvihal hlavu býka, druhou mu krátkým mečem podřezával hrdlo. U podstavce stál vysoký muž v slavnostním šafránově žlutém rouchu, vyšívaném zlatem. Byl to velekněz svatyně nazývaný pater patrum. Zdejší otec otců mě objal s náležitou obřadností a pronesl zasvěcující formuli. Řady mužů se rozptýlily a ozbrojenci mě zdravili meči vztyčenými rovně jak svíčky.

Později jsem se dozvěděl, že pater patrum se jmenuje Titus Glaber a je zdejším bohatým statkářem. Nyní mě vedl k dřevěné bráně, ta se před námi otevřela a ocitli jsme se na trávníku pod modrým nebem u svislé skalní stěny při úpatí hory nad Poetoviem. Byl už jasný den a slunce svítilo na okolní rozkvetlou zahradu, ve které stála řada stolů s bohatým občerstvením. Náhle jsem pocítil žízeň a velikou potřebu napít se vína. Zmínil jsem se o tom a hned jsem měl v ruce velký pohár plný až po okraj.

„Potřebuješ také ošetřit,“ dotkl se Glaber krvavé skvrny na mém rukávu. Stáhl jsem výstřih tuniky přes rameno a pohlédl na ranku. „Nestojí za pozornost,“ ubezpečil jsem ho.

„Nesmíš se na Aula zlobit, jednal…“

„Podle obřadního protokolu,“ přerušil jsem ho s úsměvem. „Poslechl vás, ale určitě je z toho nešťastný, budu ho muset uklidnit. Ovládá meč tak dokonale, že jste si nemohli vybrat lepšího.“

„Po všech stránkách jsme si nemohli vybrat lepšího. Je tvým soukojencem a odedávna se říká, že soukojenec je často bližší než bratr. Césare, ty jsi podstatou své duše velmi dobrý, ušlechtilý, čestný a bohužel také důvěřivý člověk. Vybral sis železo, tedy meč, a zranění od Aula znamená, že nesmíš důvěřovat ani nejbližším lidem, ani členům vlastní rodiny. Odpusť, že já, provinciál, mluvím s tebou tak otevřeně.“

„Vždyť jsi pater patrum,“ řekl jsem diplomaticky. „Pověz mi však, co by se stalo, kdybych si vybral oheň?“

„Ani sis ho vybrat nemohl, césare. Tvé rozhodnutí řídila tvá povaha, celá tvá osobnost — volba meče znamená tvůj osud. Železný meč je symbolem velkých válek — a doufám, že pro impérium vítězných.“

„Války Římanů musí být vítězné,“ poznamenal jsem věcně a nakrátko jsem se zamyslel. „Asi máš pravdu v tom, že jsem příliš důvěřivý. Tvrdí to i můj přítel a cvičitel Cestus, který je nejlepším zápasníkem v Římě… Dej nám ještě dolít víno a pojď si se mnou na chvíli sednout do ústraní, chci se tě zeptat na něco jiného.“

Na lavičce pod košatou jívou jsem se Glabera zeptal na záhadu kovového zrcadla v chrámku bohyně Flory. Své vidění jsem mu popsal do poslední podrobnosti, vynechal jsem jen své pocity.

„Správně jsi pochopil účel nápoje, césare,“ řekl mi Glaber, „ale jeho účinek je jen pomocný. Vidění v zrcadle má své opodstatnění. Možná se s tou dívkou setkáš. Ale možná se v tomto životě míjíte, protože jste si byli velice blízcí v minulém — nebo se shledáte až za dalším prahem věčnosti.“

„Muži v podobě havranů také mluvili o mých životech, o budoucnosti či zapomenuté minulosti. Ty patříš ke zdejší nejvyšší vrstvě a jistě jsi patřičně vzdělaný, příteli. Opravdu věříš na věčnost lidského života a jeho různé proměny?“

Trvalo chvíli, než odpověděl.

„Kladeš mi složitou otázku, césare.“ Z jeho hlasu zaznívaly rozpaky. „Jako Mithrův velekněz, i když jen provinciální,“ usmál se, „bych ti měl dát spíše zamítavou odpověď. V Mithrově kultu bys těžko hledal nauku o individuálním věčném životě a jeho proměnách. Toto náboženství zdůrazňuje jen věčnost Slunce, Světla a Pravdy, nic víc. Podzemní labyrint v Poetoviu však vznikl dávno předtím, než se zde objevil Mithrův kult, v dobách, kdy tu žili jenom Keltové a jeskyně byly svatyněmi druidů. I to kouzelné kovové zrcadlo v chrámku bohyně Flory je určitě stejně prastaré jako věštírna v Delfách. Já se v Poetoviu narodil a žili tu všichni moji předkové, jsem také Kelt, pane,“ usmál se Glaber, „i když mám římské jméno a občanství. Podle druidů je lidská existence nekonečná, duše každého člověka je nesmrtelná a není vyloučeno, že na své pouti překračuje práh pokaždé jiného prostředí.“

„Tím prahem je smrt?“ otázal jsem se.

Glaber přikývl a odváděl mě zpátky k ostatním.

Svůj doprovod z Říma jsem v Poetoviu doplnil z místní posádky a vytvořil tak početně úplnou alu a dal jí jméno Poetoviana. Celkem tři sta jezdců, Aulus jel se mnou, byl zasmušilý a já pochopil, že ho ještě stále trápí mé „zranění“.

„Je to jen povrchní škrábnutí,“ přesvědčoval jsem ho. „Podobné utržím takřka pokaždé, když se při lovu prodírám houštím.“

„Ale oni mě přinutili, Marku!“ Což ho zřejmě mrzelo nejvíc. „Řekli mi, že ti musím pomoct! Je prý nezbytné, aby sis dával pozor na bratra. Ale Luciovi je teprve šestnáct a je tak milý!“

„Velice milý a mám ho rád, ale oni nemluvili o něm. Bratrem nebo i sestrou mínili každého, komu věnuji důvěru a náklonnost. Měli pravdu, bývám důvěřivý, bohužel je to asi vrozená vlastnost. Proto mě dobře hlídej, bratříčku, měj oči stále otevřené na všechny strany.“

Aulus hned vybral deset jezdců a vyrazil s nimi napřed, zajistit mi co největší bezpečí v Savarii, kde jsme se měli zdržet pár dní.

Za Savarií se silnice dělí vlevo k západu do Vindobony a vpravo k východu do Arabony. Oba vojenské tábory a přilehlá města leží už přímo na Danubiu. Vindobona takřka sousedí s naší západnější provincií Noricum a Arabona leží na linii mezi Horní a východnější Dolní Panonií. Oba tábory byly mezníky mé inspekce severní části Horní Panonie, která už hraničí s územím barbarů.

Za Savarií jsem rozkázal odbočit vpravo. Svůj úkol začnu plnit v Araboně. Inspekce představovala jednotvárnou otravnou práci. Všechny římské tábory, menší kastely i přidružené civilní osady si byly značně podobné — s přednostmi i nedostatky. Stačilo by prohlédnout si důkladně Arabonu, seznámit se s činností I. a II. legie Adiutrix, která zde měla posádku, a rovnou napsat pro senát zprávu o všech vojenských střediscích na danubijském limitu. Nanejvýš bych navštívil ještě Carnuntum přibližně uprostřed mezi Arabonou a Vindobonou. Je největší a leží proti ústí řeky Marus či Moravia. Podle ní se jmenují i přilehlé kraje barbarů. Vzhůru proti proudu Moravie vede jedna z nejznámějších cest barbarikem.

Byl jsem však důkladný a pomalu jsem navštěvoval všechny kastely a osady až do Carnunta, jehož posádku tvořila především XIV. legie, dále několik vexilací vyčleněných z jiných legií a tři jízdní aly.

Věděl jsem, že Carnuntum je strategicky významný tábor, ale svou velikostí mě překvapil. K táboru přiléhalo město s dvěma divadly, krásnými budovami a sady. A také zde samozřejmě nechybělo rozlehlé tržiště, kde obchodovali místní řemeslníci s kupci ze severní strany Danubia — s Germány, Kelty, Sarmaty, tedy Transdanubiany, jak se říká všem barbarům z levého břehu.

Legát Publius Tullus Donatus, velitel Carnunta, chodil na trhy pro zábavu. Šel jsem s ním a nestačil se divit, jakou řečí mluví s Kvády, Markomany, Baimy či Bohemy, Kotiny a řadou jiných barbarů a jak je vůbec rozliší. Mně připadal jeden barbar jako druhý. Záhy jsem přišel na to, že všichni mluví směsicí lidové latiny a barbarských jazyků. Brzy jsem z té řeči všelicos pochytil, a být tam déle, používal bych ji také.

S Tullem Donatem jsem se spřátelil a dokonce ani Aulus mě nekáral, že jsem ukvapeně důvěřivý. Tullus byl typický veterán, mnohokrát zraněný, zjizvený, ale stále zdatný. Pohodlný zajištěný odpočinek, na který měl vzhledem k věku nárok, by pro něho byl horší než vyhnanství.

Víno do něho teklo, jako když někdo zapomene zavřít sud, a snesl neuvěřitelně mnoho — na rozdíl ode mne. Přesto jsem s ním někdy večer popíjel.

„Když jsem byl v Poetoviu, nechal jsem se kvůli dobrým vztahům s provinciály zasvětit do Mithrova kultu,“ svěřil jsem Tullovi, když jsme pili obzvlášť dobré víno z Albanského pohoří nedaleko Říma.

„To je v provinciích a mezi legiemi běžné, césare,“ ujistil mě Tullus téměř pobaveně. „Jsou příliš daleko od Říma. Já také nechávám vojáky, ať si věří, v co chtějí.“

„Toleruješ i křesťany?“ podivil jsem se.

„Já se v tomto ohledu na nic neptám, jsem pro osobní svobodný výběr,“ odpověděl lišácky Tullus.

Nezačal jsem však o Mithrově kultu kvůli náboženství. Chtěl jsem se Tulla zeptat, co si myslí o mém „snu“, který jsem živě viděl v kovovém zrcadle v chrámku bohyně Flory.

„Možná připevnili nějaké obrázky jezírka, posvátného hájku, žulového oltáře na zrcadlo a nějak ho nasvítili,“ uvažoval jsem nahlas. „Ale jak by dokázali vykouzlit tu dívku, nymfu se smaragdovýma očima? Jak by obrazy přibližovali a vytvořili iluzi pohybu?“

„Však oni už si nějak poradili,“ mínil Tullus. Byl spíše skeptik. „Asi jsi nebyl úplně střízlivý, césare.“

„To nebyl,“ přiznal jsem, ale neřekl jsem mu o nápoji, kterým mě omámili havrani. „Jenže je tu ještě další možnost, Tulle. Co když ten pramen, jezírko, oltářní kámen v posvátném dubovém okrsku i nějaká kněžka se zářivě zelenýma očima existuje? Co když to má pro mne nějaký význam?“

„Tady v okolí je sem tam pahorek s duby taky,“ napověděl mi Tullus.

„Pátral jsem po něčem takovém už v okolí Arabony…“

„Tam je kraj jak rozteklá ovesná placka, tam bys něco ze svého snu nikdy nenašel. Víš co, césare? Záleží jen na tobě, jak dlouho se v Carnuntu zdržíš, ty jsi pán a všichni tě tu rádi vidí. Vezmeme si jednu dekurii, z mých jezdců nebo z tvých, takový oddíl bohatě stačí pro tvou bezpečnost, a za slunečných dnů se budeme projíždět po okolí. Aspoň to tu pořádně poznáš a budeš moci všechno důkladně popsat ve zprávě senátu. Můžeme zajet i přes most do barbarika,“ navrhl Tullus, „ale v tom případě si vezmeme tři dekurie. Takový výjezd za limit se bude v tvé zprávě pěkně vyjímat.“

Měl naprostou pravdu. Navíc našel oficiální důvod pro mé hledání a popojíždění. Poznal jsem nejen okolí Carnunta, ale přes pontonový most jsme překročili i Danubius a jeli vzhůru proti proudu Moravie. Navštívili jsme barbarské vesnice, hradiště, tamní náčelníky a přijali jsme jejich pohostinství. Všechno mě zajímalo, objevil jsem neznámý svět, zajímavé lidi, poznal jsem jejich způsob života. Viděl jsem desítky dubových hájků, posvátné prameny a mnoho pahorků s kamennými oltáři. Jen ten z mého vidění nebyl k nalezení!

Nakonec jsem rezignoval a přestal hledat. Byl čas jet dál. Slíbil jsem Tullovi a jeho důstojníkům, že se určitě do Carnunta vrátím, a uspořádal jsem pro ně večírek na rozloučenou. Druhý den ráno se svou poněkud uraženou, ale střízlivou alou, jež se oslavy nesměla zúčastnit, jsem opouštěl posádku Carnunta, zničenou vypitým vínem jako po vpádu barbarů.

Zamířili jsme po silnici do Vindobony.

Vindobona znamená keltsky bílé město. Všude tu žili a ještě žijí Keltové, ačkoli naše impérium tu zapouští kořeny už hezky dlouho. Inspekci zdejšího tábora jsem odbyl. Je to všude stejné jako v Carnuntu, jen Tullus Donatus mi tu chyběl.

Počasí ve Vindoboně bylo příjemné a slunné. X. legie cvičila celé dny venku a já sedával v šerém kamenném pretoriu a psal podrobnou zprávu pro senát.

Do Říma jsme se vraceli za časného podzimu, ale na zpáteční cestě jsem se raději vyhnul Poetoviu. Přes Celleii a řeku Savus jsme se dostali do Aquileie, kterou jsem měl vždycky rád. Zdržel jsem se tam, jak jen to bylo možné, do Říma se mi moc nechtělo — a raději jsem ani nemyslel na to, co všechno mě po návratu čeká.

K Městu jsme přijížděli až za podzimních plískanic. Čekal na mne adoptivní otec Pius, adoptivní bratr Lucius… škoda, že není možné mít také adoptivní manželku! Ta bohužel musí být pravá.

Čeká na mě taky Jallia! Má milenka, má zbožňovaná, se kterou jsem se před odjezdem tak těžce loučil. Od Poetovia jsem si na ni vůbec nevzpomněl a za tři čtvrtě roku mi její podoba úplně vymizela z paměti.

Bezděčně jsem přitáhl uzdu koně, zpomalil klus a snažil se vybavit si její podobu — líbezný ovál tváře, uzel nazlátlých vlasů, protkaný zlatými ozdobami, oči tmavě modré jako noc za novoluní, postavu jako božská Junona… Vše jsem si dokázal představit, ale Jallii jsem vlastně už nemiloval. Má láska se ztratila jako voda v písku.

„Co je, Marku?“ slyšel jsem Aulovu otázku.

„Nic, bratře.“ Zdálo se mi, že v mlze široké údolní pánve už vidím obrys Kapitolu.

„Blížíme se k Městu a čeká tě tam hodně povinností,“ vysvětlil si Aulus po svém mou chmurnou náladu. „Ale tvoji přátelé se na tebe určitě těší.“

„Máš pravdu, Aule. Na Junia Rustika se také těším,“ vyjasnil jsem tvář. „Všechny svízele zvládnu, protože nejsou kolem mne, nýbrž ve mně — v mých představách,“ zacitoval jsem jeden z Rustikových stoických výroků.

Vychoval mě můj dědeček Marcus Annius Verus, protože můj otec Lucius Annius Verus zemřel mladý. Můj děd Verus byl příkladem dobrého člověka, který se nedovede hněvat. Jakmile jsem v patnácti letech oblékl mužskou tógu, dostal jsem stejné jméno, jaké měl on: Marcus Annius Verus. Všichni moji předkové byli Anniové Verové, kam až paměť sahá — a to je hodně daleko do dávných věků. Náš patricijský rod patří k vůbec nejstarším, je známý už z dob králů Říma před vznikem republiky. Mám ovšem velmi rozvětvené příbuzenstvo, k němuž patřil také imperátor Hadrianus, pod jehož otcovskou ochranou jsem vyrůstal. Rovněž má budoucí manželka Annia je má příbuzná. Její matka, má teta, se stala ženou Antonina Pia, Hadrianova nástupce.

Hadrianus umíral v šedesáti na rakovinu, bylo to zdlouhavé a nesmírně bolestivé. Mně bylo tehdy sedmnáct a takřka jsem se nehnul od jeho lože. Hadriana jsem měl rád stejně jako svého dědečka. Všichni čekali na jeho smrt a přáli mu ji nejen nepřátelé, což je obvyklé, ale i přátelé, kteří se modlili za ukončení jeho muk. Senát zapomněl na rozmíšky, které měl s Hadrianem v posledních letech, a připravil usnesení, jež bude odhlasováno hned po jeho skonu a kterým se imperátor stane bohem.

Hadrianus mě chtěl adoptovat a učinit následníkem trůnu, ale když umíral, nebylo to ještě možné, nebyl jsem plnoletý. Adoptoval proto Antonina Pia s tím, že po dosažení mé plnoletosti Pius adoptuje mne a já se tak přece jen stanu dědicem impéria.

Do poslední chvíle jsem utíral Hadrianovi pot, dával mu pít odvar, který tišil bolesti, a snažil se mu dodat naději. „Netěš mě, drahý chlapče,“ sípal, „začínám se silně obávat, že se právě stávám bohem.“

A skutečně zanedlouho zesnul. Po něm nastoupil vládu Antoninus Pius a já jako následník, nazývaný později césarem, jsem změnil jméno na Marcus Aurelius Antoninus.

Po návratu do Říma z Horní Panonie jsem nejprve předstoupil před Antonina Pia, a to hned, protože jsem bydlel v paláci na Palatinu. Uvítal mě s okázalou srdečností a staral se, abych si po tak dlouhé cestě dopřál důkladný odpočinek, uvolnění a zábavu. Jeho dceru Annii jsem dosud na Palatinu neviděl, zato při cestách po Městě za přáteli jsem za sebou občas zaslechl tiché kroky zvědů. Cítil jsem, jak mě pátravé oči sledují snad z každého podloubí a sloupořadí. Chtěl-li Pius zjistit, jak pokračuje můj vztah s Jallií, mohl být klidný. Ještě jsem ji nenavštívil. Při své bystrosti by okamžitě poznala, že už ji nemiluji, a nastaly by chvíle trapností.

Na začátku saturnálií jsem zamířil s přáteli do taverny lodníků v Zátibeří a tam jsem narazil na Marka Jallia Bassa, Jalliina bratra. Řekl bych, že to nebyla náhoda. Pozval jsem ho k našemu stolu. Přijal s radostí a zábavu rozhodně nekazil. O sestře se vůbec nezmínil. Asi čekal, že se zmíním já.

Začaly svátky konce roku. Annia už se vrátila z návštěvy příbuzných v Ostii, sdělil mi Pius a navrhl, že by se naše svatba mohla konat v přívětivém novoročním období. Nic jsem nenamítal, minout mě to nemohlo. Annii jsem dlouho neviděl, ale po návratu z Panonie jsem o ní často slýchal v paláci. Vychovatelé ji chválili, prospívala prý v naukách o ctnosti. Pius se mi dokonce pochlubil, že jejím ideálem je bájná starořímská ctnost urozené ženy. Pokládal jsem to za přehánění otce, který lpí na jediném dítěti, ale přesto jsem o ctnosti jeho dcery nepochyboval. Starořímská paní — trochu typ vestálky — ode mne nebude vyžadovat vášnivou lásku a já si do značné míry uchovám osobní svobodu.

„Rád bych se s Annií brzy setkal,“ sdělil jsem Piovi s přívětivým úsměvem. „Rozhodně by to mělo být dřív než o svatbě.“

„Naprosto správné přání,“ řekl spokojeně. „Vzkážu dcerušce, aby tě očekávala zítra před polednem?“

Následující den po ránu jsem stoupal venkovním schodištěm k jižní terase paláce, z níž se vcházelo do místností césarovy dcery. Poháněla mě zvědavost a nechtělo se mi čekat na setkání s budoucí manželkou až téměř do oběda. Marně jsem si vzpomínal, kdy jsem Annii viděl naposled. V paměti mi utkvěl jen nejasný obraz dospívající dívky nepříliš půvabné a trochu vzdorovité. Měl jsem matný dojem, že má jakousi tělesnou vadu, naštěstí jen malou, zanedbatelnou.

Terasa byla položena vysoko, takřka až pod střechou paláce, a jižní schodiště bylo dlouhé, se třemi odpočívadly. Bylo chráněno před severním větrem, a jak jsem po něm stoupal, zimní slunce mě hřálo. Na terase někdo vytvořil zahradu, krásnou i v zimě. Přes mramorovou balustrádu spadaly trsy břečťanu a husté větve stále zelených plazivých keřů. Horní rozlehlá plocha byla pokrytá kratičkým, dobře udržovaným pažitem a osázená vavříny, cypřiši a jinými jehličnany, sestříhanými do působivých tvarů. Kráčel jsem právě mezi ozdobným porostem, když se mezi tmavě zelenými keři mihlo cosi bělavého a skrylo se za široký jehlan cypřiše.

Annia mě z té výšky musela vidět, už když jsem šel přes jižní dvůr palácového komplexu, napadlo mě. Hraje si se mnou na schovávanou? Asi ano, je ještě napůl dítě…

Naprosto nehlučně jsem se plížil od keře ke keři a čekal, že se pokusí přeběhnout a já ji při tom chytnu do náruče, ale za cypřišem se nic nehýbalo. Dostal jsem se až na druhou stranu sestříhaného hustého jehlanu a připravil se na bleskový skok.

Sevřel jsem však nějakého mladíka v bělavé tunice, v životě jsem ho neviděl. Chtěl jsem ho pustit a zeptat se, kdo je, případně se mu omluvit, ale vyprostil se sám vmžiku s použitím chvatu, který prozrazoval skvělý výcvik. Odpověděl jsem chvatem lanisty Cesta, který měl protivníka zadržet na místě, ale vzápětí jsem dostal ránu hranou dlaně. Mimoděk jsem stačil uhnout a zásah mně jen trochu zhmoždil levé rameno. Původně rána směřovala na střed hrdla a nejspíš by mě zabila. Mladík začal utíkat. Rychle jsem se vzpamatoval a na cestičce vedoucí ke schodům jsem útočníkovi zahradil jedinou únikovou cestu.

Až později jsem si uvědomil, že stačilo nahnout se přes mramorovou předprseň balustrády a zavolat stráže. Už tím by byl mrtvý, vždyť zaútočil na césara! Teď ustupoval a třeštil na mne oči, jako by mě teprve nyní poznával. Byl jsem ve výhodě: mladík měl lněnou nepřepásanou tuniku a neměl zbraň. Zato já šel na první návštěvu nevěsty jaksepatří nastrojený a u zlatého pásu mi v pochvě s drahými kameny visela dýka. Přikrčil jsem se, přes levou ruku jsem si přehodil nachový plášť, pravicí jsem tasil a v této osvědčené pozici jsem se blížil k neznámému. Ten beze slova couval, až měl balustrádu za zády.

Nebyl bych ho zabil, vždyť by mohlo dojít k omylu. Určitě bych mu nejdřív kladl otázky. Rameno mě sice trochu bolelo, ale nával vzteku už opadl. Chtěl jsem ho jen postrašit, a proto jsem se přiblížil na dosah a připravil pravici s dýkou k bodnutí zdola. A pak se stalo, co jsem nepředvídal. Mladík švihem vyskočil na širokou mramorovou předprseň balustrády a vrhl se dolů. Na rozlehlém dvoře zůstalo nehybně ležet jeho tělo.

Přiběhl k němu velitel denní hotovosti Corvinus a bezradně se rozhlížel. Pak jsem se na dvoře objevil já. S překvapením jsem zjistil, že mladík se pádem nezabil. Ležel na zádech, sténal, křivil obličej a těkal očima po hloučku kolem sebe.

Krátce jsem Corvinovi vylíčil, co se stalo. „Nemám tušení, kdo to je,“ dodal jsem, „ani co dělal na terase. Imperátorova dcera je asi špatně střežená. To si někdo odnese.“

Corvinus byl starý voják a hned tak se nelekl. Mlčky a zachmuřeně si mladíka prohlížel.

„Nechci slyšet, co tomu řekne imperátor,“ pokračoval jsem. „Jediné dítě — a v takovém ohrožení!“ Nevím, co to do mě vjelo, nejspíš jsem se potřeboval odreagovat.

„V ohrožení jsi byl především ty, césare,“ odpověděl mi Corvinův zástupce Merula. „Kdekdo si mohl zjistit, kdy a kam půjdeš na návštěvu, a najatý vrah…“

„Vždyť není ozbrojený,“ namítl jsem.

„Ale podle svalstva je náležitě vycvičený! Mohl tě zabít holýma rukama. Beze zbraně se ten lotr snadněji dostal do paláce.“ Zlehka kopl mladíka do boku a vyštěkl na něj: „Cos dělal na terase?!“

„Nic… neřeknu,“ zachroptěl zraněný a pevně zavřel oči.

„Vida, on mluví! A jak mu to jde,“ pronesl Merula s uspokojením.

„Ano,“ přikývl Corvinus, „tortura je nutná.“

„Vždyť je zraněný,“ namítl jsem.

„Taky tím nejsem nadšený, césare.“ Starý velitel mě k mému překvapení uchopil za ruku. „Ale je nezbytné, aby promluvil, aby řekl úplně všechno. Věř mi, pane, prosím.“ Hleděl mi naléhavě do očí a ještě dodal: „Bude to pro tvé dobro, výhradně pro tvé dobro.“

Jaké dobro, podivil jsem se, ale nechal jsem je, ať je po jejich. Na mučení stejně nedošlo, neznámý mladík zemřel, když ho ze země překládali na nosítka. Zřejmě měl těžce poraněnou páteř.

Antoninus Pius, když se mu to doneslo, se ani moc nerozčiloval. Udělil sice v příslušné cohors praetoria pár trestů za nedbalost, ale mírných, spíš aby se neřeklo. Nenařídil žádné vyšetřování. Nikdy jsem se nedozvěděl, kdo byl ten mladý atlet, který mi předvedl pěkný zápasnický chvat a úder, za který by se nemuseli stydět ani nejlepší gladiátoři.

Annia se o všem dověděla až ode mě. „Přišel jsi dřív, než bylo ujednáno,“ řekla mi. „Teprve jsem se koupala a v té malé lázni vzadu jsem nemohla slyšet, co se děje venku. Hlavně že se ti nic nestalo.“

„Hlavně že se nestalo nic tobě, cara Annia mea.“

„Neříkej mi tak! Přijala jsem jméno Faustina,“ upozornila mě chladně. „Annia je moc obyčejné, v naší rodině se tak jmenuje kdejaká tetka.“

Ty sama jsi obyčejná, pomyslel jsem si, nikoli tvé jméno. Leželi jsme proti sobě na lehátkách u stolku plného ovoce. Vleže vyhlížela o něco lépe. Byla dost malá, ale to by samo o sobě nevadilo. Některým mužům se takové líbí, malým ženám dávají lichotivé jméno Paula a záměrně je vyhledávají. Já tedy ne. Nápadně nízký vzrůst Annie ovlivnila dědičná vada — vzpomněl jsem si na některé tety, o nichž se zmínila. Navíc Annii poznamenal špatný zásah porodní báby. Když přicházela na svět, způsobila jí luxatio, vykloubení nožky v kyčli, které lékaři sice brzy upravili, ale Annia přesto trochu kulhala. „Faustina je krásné jméno,“ souhlasil jsem zdvořile. „Má mnoho významů, můžeš si vybrat, zda budeš šťastná, dobrá, obdařená příznivým osudem… Nejlépe když zvolíš všechno.“

„To jméno znamená především být ctnostná,“ pohlédla na mě zpříma, „tak jako byly ženy v dávném Římě. Třeba Lucretia. V divadle jsem nedávno o ní viděla tragédii. Nádherná hra! Napsal ji Titus Salvius, zcela nový mladý autor, toho asi neznáš, vždyť jsi byl takřka rok mimo Město…“

Rozpovídala se — a já žasl. Má nevěsta byla zanícenou ctitelkou divadla, herců, které vesměs znala jménem, a autorů her, jež zvala na večírky pořádané imperátorem. Ulevilo se mi. Není hloupá a má vyhraněné zájmy, nebude patřit k těm únavným manželkám, které se po svém muži vinou jako břečťan po jasanu a nenápadně ho dusí.

Annia znala kdejaký klep nejen z divadla a literárního zákulisí, ale také z prostředí cirku a gladiátorských škol. Trochu mě zarazilo, když se přiznala, že si při zápasech gladiátorů ráda vsadí, ovšem jen pár sesterciů, dodala s úsměvem. Nakonec proč ne, řekl jsem si, vždyť tam jistě chodí s početným doprovodem.

Stráž po tom incidentu s neznámým zápasníkem při mé první návštěvě Annie Faustiny teď stála i přímo na terase. Pius zřejmě nařídil přísnější opatření pro bezpečí své dcery.

„Je to protivné,“ šeptala mi Faustina — na její opakovaná přání jsem jí přestal říkat Annia. Doprovázela mě přes terasu až ke schodišti. „Představ si, že jsi dívkou, chceš se převlékat, uvolněně odpočívat nebo si zkoušet šaty, brzy už svatební,“ usmála se, „a ve dne v noci stojí u tvých oken dva pretoriáni.“ Úsměv vždy zkrášlil její jinak všední obličej. „Nemohl bys s tím něco udělat, Marku? Přesvědčit otce, aby je odvolal? Vždyť mám tolik služebnictva, že je nemyslitelné, aby mě někdo přepadl.“

„Otce přesvědčovat nebudu,“ řekl jsem a na rozloučenou ji pohladil po tváři, „ale zkus to vydržet ten krátký čas do svatby, má drahá.“

Odcházel jsem celkem spokojený, vždyť to mohlo být daleko horší.

Nazítří po ránu jsem se probudil zdrcený. Poprvé po mém návratu do Říma se mi zdál sen, který jsem prožil v podzemních svatyních Poetovia. Živě jsem viděl jezírko, dubový háj na pahorku, kamenný oltář a vedle něj nymfu se smaragdovýma očima. „Asi začínáš šílet, Marku!“ zařval jsem sám na sebe a prudce jsem se posadil na lůžku. Kdy a u koho se v našem rodu vyskytlo šílenství? Nikdo mě nenapadl, nejspíš budu první.

Klid, nařizoval jsem si, za okamžik pootevře dveře můj věrný Aulus. Ten sen vyvolaly pochybnosti o mém manželství, které se musí naplnit. Vím to dávno a nemůže na tom nic změnit ani můj sebekrásnější sen. I kdybych skutečně našel tu nymfu se zářivýma zelenýma očima, stejně bych si musel vzít Faustinu. Je to můj osud imperátora. Proč jsem však tak zoufale smutný?

„Měl jsem zvláštní sen,“ řekl jsem Aulovi, jakmile se objevil v mé ložnici. „Dohlédni, prosím, na mou lázeň, snídani… Dnes zůstanu doma. Služebnictvo ať sděluje, že nepřijímám — každému bez rozdílu! Neodbytné vyhazuj, ty to dokážeš s patřičnou zdvořilostí.“

„Co budeš dělat, Marku?“

„Číst si Chrysippa ze Soloi. Můžeš mi ho pak přinést z knihovny.“

Značnou část dopoledne jsem se skutečně snažil ponořit do skvělého díla dávného filozofa z řecké Kilikie a každý respektoval mé soukromí. Až v poledne se ve dveřích váhavě objevil Aulus.

„Je tu Junius Rusticus, toho vyhodit opravdu nedokážu.“

„Taky bych se nedal,“ ozval se Juniův hlas z chodby.

Pocítil jsem mírnou radost. „Pojď dál, care amice! Doufám, že i tentokrát vyhostíš mé svízele,“ použil jsem jeho známé úsloví. „Dej nám přinést lehké občerstvení a víno — a dohlédni, ať nás nikdo neruší,“ řekl jsem Aulovi.

Ochutnali jsme svěží salát ze zimní zahrady a čerstvá vejce, pomalu jsme upíjeli mé oblíbené albanské víno.

„K těm svízelím, Marku,“ připomněl mi Junius. „Nechce se ti prý příliš do manželství.“

„To taky. Jenže na druhou stranu to mohlo být horší. Faustina není sice žádná Afrodita, ale snad je vzdělaná a má kulturní zájmy.“

„Manželství s Afroditou by bylo horší,“ uchechtl se Junius a rychle ulil pár kapek Zlatovlasé, aby mu ten výrok odpustila.

Juniovi jsem se mohl svěřit, je to přece můj nejlepší přítel. Vyprávěl jsem mu o svém vidění v podzemní svatyni v Poetoviu, o nymfě se smaragdovýma očima, o jezírku s pramenem a posvátném dubovém háji s kamenným oltářem. Dokonce jsem se přiznal, že jsem tu dívku pošetile hledal na své inspekční cestě v Panonii, protože kněz v Poetoviu mi řekl, že mé vidění může předznamenávat budoucnost.

„A teď jsem z toho všeho neskonale smutný, že se chovám zase rozumně,“ usmál jsem se na Junia. „Ale skutečně mě trápí jedna věc. Co když mi do toho nápoje ve svatyni dali něco, co způsobuje trvalou poruchu mysli, a já postupně zešílím. Proč jinak by se mi vracelo ve snu mé vidění a burcovalo ve mně nesplnitelnou touhu. Vždyť jsem tu dívku nikdy nepotkal. Dokážeš mi to vysvětlit?“

„Možná ano, Marku. Nebyl jsem sice zasvěcený žádnému orientálnímu božstvu, ale znám takové obřady. V různých krajích mívají různé varianty, ale v podstatě v nich jde o stejné nesmysly. Ten nápoj je při jednom požití neškodný, pouze nakrátko podněcuje představivost. Kdo jí má málo, na toho takřka nezapůsobí, kdo má představivosti hodně jako ty, vidí zajímavé věci. A ty dokonce představivostí hýříš!“ Lehce se usmál a napil se vína. „U člověka tak citlivého, jako jsi ty, se mohou vyskytnout i představy, které se vracejí. Vzpíráš se jim, ale vnucují se… Už Chrysippos, kterého tu čteš,“ pohlédl na svitek na stole, „jim dal jméno fantasiai kataléptikai, doslova představy zmocňující se své oběti. Nesmíš se prostě nechat zlákat fantazií, i kdyby byla tvým citům velice blízká.“

„Ale co mám proti tomu dělat?“

„Klidně uvažovat. Podle svého vidění jsi putoval krajinami za cílem, který jsi nenašel, protože neexistuje. Pohánělo tě vášnivé, a proto nerozumné hnutí duše — alogos psychés kinésis. S takovými stavy musí rozum stále bojovat, jinak mohou končit duševním onemocněním. Naučil jsem tě filozofii, která je po dlouhé věky nazývána stoa, tedy přijdeš sám na to, co dělat. Jen ti pomůžu otázkou. Co je protikladem nesprávných představ a škodlivých vzrušených stavů?“

„Apatheia,“ odpověděl jsem tiše.

„Tak zní správná odpověď stoika,“ pochválil mě. „Ale i v těch tvých představách lze přesto najít jednotlivá zrna pravdy.“

„Jaká?“ vzdychl jsem.

„Jistě ti nemusím vysvětlovat, kde se v tvé mysli vzaly jezírko, pahorek, pramen, duby… Viděl jsi je tisíckrát a patří k obvyklým jevům, které se v tvém snu jen sestavily do obrazové mozaiky. Namítneš, že jsi nikdy neviděl tu dívku, a já odpovídám: ale viděl! Často ji vídáš, možná denně. Je vytesaná z bílého mramoru a oči má zelené jako čistá vodní tůň, jsou ze smaragdů. Stojí v palatinských zahradách kousek od paláce na trávníku u umělého jezírka — a říkáte jí Silvia, lesní nymfa.“

Junius mě překvapil. Zavřel jsem oči a rychle si vybavil dívku ze snu a Silvii. Náhle se mi sevřelo srdce a pocítil jsem bolest, jako by mi zemřela vroucně milovaná bytost.

„Podobnost se tu přímo nabízí,“ pokračoval Rusticus. „Dobře jsem poslouchal, když jsi mi tu dívku tak podrobně popisoval. Silvia stojí na Palatinu už hodně dlouho a nemyslím, že je obvyklou kopií nějaké řecké plastiky. Domnívám se, že jde původně buď o etruskou, nebo velmi ranou římskou sochu. Tato nymfa neodpovídá řeckému pojetí krásy, je příliš štíhlá a dlouhá, s úzkými boky a širšími rameny. Její krásný obličej zcela postrádá pravidelnost rysů řeckých božstev. Sochař ji zřejmě vytesal podle určité dívky, podle nějaké barbarky ze severu. Proto jsi ji na severu podvědomě hledal, Marku.“

Junius byl natolik ohleduplný, že si odpustil slovní triumf filozofa. Od té doby se zahradní terasa s jezírkem, zeleným paloukem a bílou mramorovou sochou dívky s očima ze smaragdů stala mým nejoblíbenějším zákoutím. Dal jsem si tu umístit mramorový stolek a zahradní křeslo. Často jsem tu psal — a aby mě nerušil déšť či přílišný úpal, nechal jsem postavit i jednoduchou stříšku na čtyřech mramorových sloupcích. Vzniklo tak mé osobní pracoviště i úkryt, mé tuskulum.

S Faustinou jsem se oženil krátce po novoročních slavnostech — a za tři čtvrtě roku se nám narodila dcera Lucilla. Zdálo se, že se manželství vydaří podle mých představ. Faustina se věnovala četným kulturním a společenským zálibám a já zase práci, která se na mě valila ze všech stran. Nebyl jsem sice dosud imperátor de iure, ale určitě de facto. Pius po dvou letech vážně onemocněl a choroba s občasným hrozivým chrlením krve se úmorně vlekla… Trvalo ještě téměř deset let, než se můj adoptivní otec Caesar Titus Aelius Hadrianus Antoninus Augustus Pius stal bohem.

Jupiter, ochránce Říma, ho přijal do své velké rodiny na základě usnesení senátu, které jsem vypracoval já. Návrh jsem psal ve svém tuskulu před smaragdovýma očima nymfy Silvie — já, imperátor Caesar Marcus Aurelius Antoninus Augustus.

ZVOL SI ŽELEZO, NEBO OHEŇ!

V prvním roce mého panování došlo k jediné šťastné události. Po létech marného čekání se konečně narodil můj syn a nástupce. Osobní jméno Lucius dostal po mém otci, pak následovala řada rodových jmen, mezi nimiž vynikalo jméno Commodus. To označuje člověka, který je laskavý a prospěšný lidem. Předsevzal jsem si, že můj syn takový bude. Commodus iter je úsloví označující nejlepší cestu.

Faustina se po Commodově narození dlouho zotavovala, mnohem déle, než když na začátku našeho manželství před deseti lety porodila Lucillu. Moje malá, drobná a tělesně postižená manželka musela přivést na svět velikého silného chlapce a byl vůbec zázrak, že jsme ho zplodili. Její ložnice byla totiž pro mne během těch deseti let často uzavřená. Faustinu trápily neduhy a nevolnosti nebo se cítila unavená po dlouhých hodinách strávených v divadle či cirku. Nijak mi to ovšem nevadilo a po všechna léta manželství jsme oba tu a tam plnili svou povinnost spíše ze zdvořilosti — a v naději na příchod syna.

Z ryzí zdvořilosti jsem se u ní dal ohlásit i jednou večer několik měsíců po narození Commoda. Za tu dobu by po těžkém porodu dávno ozdravěla každá žena, nebo by už dávno umřela.

Faustina mě nepřijala na lůžku, jak jsem očekával, nýbrž seděla u stolku v jednom ze dvou křesel z ohýbaného dřeva. Pokynula mi, abych usedl naproti ní. Do jejího křesílka jsem se takřka nevešel a povážlivě pode mnou zapraštělo.

Faustina se rozhodně nepřipravila na noc lásky. Její oblečení se hodilo spíše na slavnost mrtvých předků v Pantheonu. Celou ji halila řasnatá palla z tmavě šedého hedvábí, jejíž cíp si přehodila přes hlavu. Pokrýval jí vlasy a stínil tvář.

„Chci si s tebou promluvit, Marku.“ Hlas měla také pohřební. Na znamení souhlasu i úcty jsem se uklonil horní polovinou těla a křesílko zapraskalo tak silně, že jsem rychle vstal. Raději jsem se usadil na našem širokém manželském loži.

„Nesedej si sem, prosím,“ požádala mě Faustina a zdvihla ke mně ruku, která vzápětí umdlévala slabostí. „Slíbila jsem božské Junoně, že na mé lože už neusedne muž.“

„Ani neulehne?“ neubránil jsem se úsměvu.

„Ach, Marku!“ Několikrát vzlykla. „Nedělej mi to ještě těžší… Byla jsem nemocná tak dlouho…“

„Já vím,“ řekl jsem soucitně a usedl k jejím nohám. Podlahu místnosti pokrývala starodávná mozaika zobrazující Bakchův průvod a já si náhodou sedl na břicho a klín obrovité bakchantky.

„Lékaři tvrdí, že bych při příštím porodu zemřela.“

Nevěřil jsem jí to, o ničem podobném se mi náš osobní lékař Galenos nezmínil. Ale nechtěl jsem jí kazit představení, když tak milovala divadlo a občas si ráda zahrála. Navíc jsem chápal, k čemu celá scéna směřuje. Nejdůležitější je znát, odkud vítr vane, jak říkají lučištníci.

„Během nemoci jsem si každý den myslela, že zemřu,“ pravila Faustina a otřela si oči záhybem pally. „Slíbila jsem Junoně, ochránkyni žen, že když se uzdravím…“ Hluboko sklonila hlavu a hedvábí jí zastřelo tvář. „Jenže teď nevím,“ šeptala, „jak se to bude slučovat s mými povinnostmi…“

„Splnila jsi svou nejvyšší povinnost tím, že jsi mi darovala syna,“ pronesl jsem slavnostně. „Ale odpusť, kdo by mluvil o povinnosti! Způsobila jsi mi největší radost mého života! Nepřipouštěj si žádnou výčitku! Juno a Jupiter tě uzdravili a byl bych bezbožný, kdybych tvé zdraví sebeméně ohrozil. Hned ráno zajistím božským manželům oběť tří bělostných býků, jejichž rohy nebyly dosud svázány — za tebe, za Commoda a za mne. Klidně spi, má drahá.“

Odcházel jsem a tíže mi padala z hrudi. Musel jsem se zasmát: Faustina je konečně pouze mou adoptivní manželkou. Vždyť ani ona si nepřála nic jiného, byla dokonale chladná. Frigiditas tvoří podstatu její starořímské ctnosti a cudnosti. Mně ovšem nisus sexualis nezpůsoboval žádné potíže. Byl jsem imperátor a tomu je každá po vůli. Ale nikdy jsem nezneužíval své moci, nikoho jsem nepohoršil a nikomu neublížil — vždyť mojí vychovatelkou byla stoická filozofie. To se však nedalo říct o mém adoptivním bratru Luciovi.

Lucia Vera adoptoval kdysi Antoninus Pius za syna zároveň se mnou. Tím jsme se stali bratry a Lucius následníkem druhé třídy. Kdyby se něco stalo se mnou. Chápal jsem to, trůnu nesměla hrozit prázdnota ani pro futuro.

Lucius byl mladší než já takřka o celé desetiletí. V dětství ho měl každý rád — byl velice hezký, veselý, družný a přívětivý. V dospívání začal být divoký a nezvladatelný, později nevypočitatelný a nezměnil se ani jako dospělý. Otevřeně se postavil do čela skupiny rozmařilých mladíků z nejbohatších rodin Města. Pořádal prostopášné večírky, o kterých si pak povídal celý Řím i s okolím.

Snažili jsme se Luciovi pomoci, jako dítě si s ním Faustina hrávala a doufala, že na něho zapůsobí. Mýlila se.

Již dávno bylo určeno, že jakmile postoupím na místo imperátora, Lucius bude ustanoven césarem, mým spoluvladařem. Zároveň bylo dohodnuto, že má dcera Lucilla, která se ještě za života Antonina Pia stala Luciovou snoubenkou — vstoupí do manželství s mým adoptivním bratrem a utuží tím vládnoucí rod.

Když Lucius po mém boku byl prohlášen na césara, doufala Faustina, že ho tak vysoké postavení změní.

„Vždyť on v jádru vůbec není špatný a ožení se přece s naší dcerou,“ tvrdila. „Vladařské povinnosti ho určitě zbaví těch vyžilých zhýralců.“

Musím uznat, že Faustina se skutečně pro Lucia obětovala. Vodila ho mezi své přátele, do společnosti, brala ho s sebou na literární večírky, do divadel, do cirku, na dostihy… V životě bych na něco takového neměl čas, býval jsem prací zavalený. A pak také došlo k několika katastrofám, které mě úplně pohltily.

O první se přičinili Parthové. Nečekal jsem, že už v prvním roce mé vlády vypukne velká válka. Parthové, kterým vládl král Vologesus, vytáhli v nesmírném počtu ze své Mezopotámie, vtrhli do naší provincie Arménie a napadli Sýrii. Syrský místodržitel Atidius Cornelianus vzal do zaječích. Spočítám mu to, každý jiný by na jeho místě bojoval i proti přesile a třeba padl. Nebyl však čas uvažovat o potrestání, musel jsem neprodleně poslat na bojiště co nejvíce vojska, které zatím nebylo ani soustředěno.

Kromě nevelké běžné hotovosti byly nejblíže legie na Danubiu, o jejichž síle jsem se osobně mnohokrát přesvědčil při svých inspekcích na limitu. Stáhl jsem ze severní římské hranice I. a II. legii Adiutrix, X. legii z Vindobony a XIV. legii z Carnunta, a to se všemi alami a vexilacemi. Vytvořil jsem tak armádu, která po spojení s legiemi z posádkových středisek Východu bude stačit k prvnímu úderu proti parthským vetřelcům. Nesmírně důležitá ovšem bude osobnost vrchního velitele této armády. Uvažoval jsem o tom noc a den a v mém výběru se na první místo dostal Titus Claudius Pompeianus. Muž na vrcholu mládí, vrstevník Luciův, jak jsem si uvědomil. Jenže jaký je mezi nimi propastný rozdíl! Rozhodl jsem se, že nazítří navrhnu Pompeiana senátu ke schválení.

Ten den jsem měl rodinnou večeři s Faustinou, Lucillou a jednou ze starých tetiček, které žily v paláci. Po zákuscích, kdy se obvykle trochu rozproudil hovor, se Faustina začala zajímat, zda už jsem vybral vojevůdce na tažení proti Parthům. Odvětil jsem, že o něm uvažuji.

„Ale máš ho přece navrhnout senátu už zítra,“ starala se.

„Mám na to ještě celou noc, drahá,“ usmál jsem se.

Významně na mě pohlédla — a pak na naši dceru. „Je pozdě, jdi už spát, Lucillo,“ nařídila jí. A ona jako poslušná dívenka si nabrala na cestu co nejvíc broskví, políbila mě, matku i tetičku a zmizela v šerém portiku chodby.

„Teta Annia je hluchá jako pařez,“ řekla Faustina tiše a přívětivě se usmála. „Vrchním velitelem jmenuj Lucia!“ dodala rozhodně.

Nakousnutá broskev mi málem spadla do klína. „Zešílela jsi?“

„Pochop, Marku, je to jediná věc, která může zachránit jeho i nás. Víš, jak jsem se o Lucia poslední dobou starala, dokonce jsem věřila, že se to s ním obrací k lepšímu — dodneška. Právě dnes jsem získala důkazy, že Lucius vede dvojí život. Neptej se mě od koho. Také ti nebudu líčit odporné podrobnosti, jsou to věci, o kterých žena nemůže mluvit ani s manželem.“

„Nemůžeš mi je aspoň naznačit?“

„Luciovým nejbližším přítelem je propuštěnec Hiber, v podsvětí zvaný Latro. Patří mu velmi pochybný lupanár, skutečně lotrovský podnik. Ověř si to všechno sám a zjistíš, o čem jsem s tebou nemohla mluvit.“

Mlčel jsem, ale Faustinino varování jsem nepodceňoval. Stýkala se se spoustou lidí z nejvyšší římské společnosti a někdo ji mohl přátelsky upozornit.

„Pověříš-li Lucia vrchním velením v parthské válce,“ pokračovala, „římské vítězství tím neohrozíš, většinou bývá zásluhou schopných důstojníků. César Lucius dodá tažení patřičný lesk a jeho místo v čele armády bude pro každého samozřejmé. Život ho už dlouho hýčká a kazí. Když mu pro změnu ukáže drsnou tvář, bojiště, krev, železo, oheň, smrt, třeba ho to změní. Až se dostane do opravdového nebezpečí v bitvě, probudí se v něm srdce bojovníka! Není rovněž vyloučeno, že Lucius padne a zajistí si tak věčnou slávu, kdežto zůstane-li v Římě, zůstane nehynoucí ostudou celé naší rodiny.“

Hleděl jsem na Faustinu s obdivem. Jako milenka nestála zanic, ale jako žena mi byla oporou.

Rázně jsem vstal k odchodu a políbil jí ruku. V chodbě jsem chytil prvního otroka, který se namanul, a poslal ho pro prefekta pretoriánů. Když se Furius Victorinus dostavil, nařídil jsem mu spojit se okamžitě s městským prefektem a co nejrychleji a nejtajněji vyšetřit všechno o Hiberovi zvaném Latro, o jeho podniku, ať je jakýkoli, o jeho vztahu k mému bratrovi, o jejich případných společných aktivitách. Zprávu od něho očekávám časně ráno, nejlépe za úsvitu.

Spal jsem málo, tížila mě předtucha špatné zvěsti. V předjitřním svítání jsem postával ve sloupořadí na okraji zahrad, kde byl zadní vchod do mého obydlí v paláci a kde jsem obvykle očekával hosty, kteří neměli budit pozornost. Furius nespal vůbec a bylo to na něm vidět.

Pozdravil a odmlčel se. Rysy obličeje měl po probdělé noci podivně stažené.

„Mluv rychle, Furie,“ pobídl jsem ho, „ať je to cokoliv!“

„Je to katastrofa!“ vyrazil ze sebe. „Jestli se to dostane na veřejnost…“

„Já se to musím dozvědět hned!“

Celé to bylo šílené, podrobnosti hnusné. Hiber Latro vlastnil lupanár v chudinské čtvrti Subura, proslulý zcela zvláštními milostnými praktikami. Navštěvují ho tajně právě pro jeho odlehlost muži i ženy z římské nobility, kteří si libují v orgiích tajného dionýsovského kultu, který je v Městě zakázaný.

Latro drží ve svém podniku jako v klecích tvrdě vycvičené hetéry, které podstupují rituální bičování a jiné erotické tortury, aby ukojily chtíč bohatých a hlavně urozených návštěvníků. Cena za takovou noc zvrhlé lásky je nemalá a Latro je určitě hodně bohatý.

Některým zákazníkům lupanáru už nestačí jen otrlé kněžky lásky, chtějí nezkušené mladé dívky, které svou hrůzu z takové noci nepředstírají. Nedávno vyhrabali psi na jednom ze suburských smetišť mrtvou dívku. Vigilové z městské kohorty našli pak ještě další mrtvoly na sousedním smetišti a zjistili, že jde o Hiberovy nevěstky. Začali tedy podnik sledovat a na včerejšek pozdě v noci do něj vtrhli. Našli tu utýranou mrtvou dívku, která nebyla nevěstka ani otrokyně, ale dcera místního ševce. Svobodná římská občanka! Zapsali také jména všech návštěvníků lupanáru, byl mezi nimi i Lucius Verus. Nikomu se nepodařilo uniknout a otec mrtvé dívky podá žalobu k městské prefektuře.

„Vigilové césara samozřejmě respektovali, jeho jméno se nikde neobjevilo a neobjeví, také mu hned zajistili bezpečný doprovod na Palatin,“ ujistil mě Furius na závěr.

Jeho jméno se nikde neobjeví, ale kdekdo ho tam viděl, uvědomil jsem si a v jitřním tichu jsem slyšel, jak mi buší srdce.

„Poslyš,“ polkl jsem, „pokus se to udržet pod poklicí. Dopoledne jdu do senátu, navrhnu Lucia do hodnosti vrchního velitele tažení proti Parthům a zařídím, aby odjel co nejrychleji. Sýrie je daleko, válka bude dlouhá, kdoví kdy se Lucius vrátí…“

„Možná se nevrátí,“ přikývl Furius Victorinus vážně. Hleděl na mě s porozuměním. Na Furia bylo spolehnutí.

Musel jsem se vrátit do paláce a jít za Luciem. Byl rozespalý a nechápavě na mě civěl, pak se mu v očích objevil strach. Ani nevím, čím jsem mu vyhrožoval. Když jsem ho konečně pustil ke slovu, tvrdil mi, že sice s přáteli v tom nevěstinci byl, prý ze zvědavosti, ale rozhodně nic netušil o nějaké mrtvé dívce! Bavil se jen s několika tamními hetérami, mezi nimiž zaručeně nebyla počestná římská občanka.

Znělo to věrohodně, ale vytmavil jsem mu, že tam především neměl vůbec co dělat.

Bez odmluvy uznal, že nezbytně musí na delší čas opustit Řím, ačkoli za jiných okolností by měl jistě spoustu námitek.

Odjezd Lucia Vera na válečnou výpravu proti Parthům byl velkolepý. Nejen já s rodinou, ale všichni senátoři ho doprovázeli až do Canusia, města nedaleko velkého přístavu na břehu Adriatického moře. V blízkosti Canusia se soustředily i legie, aby se plavily s početnou flotilou na jih a pak na východ do syrské Antiochie, kterou Parthové dosud nedobyli.

Všechno probíhalo s velikým ruchem a množstvím organizačních opatření, s oslavnými projevy, hostinou a různými zmatky, takže až poslední večer před vyplutím jsem s Luciem usedl v soukromí u vína. Většinou jsme mlčeli, všechno už bylo řečeno a náš vztah byl napjatý. Jen tu a tam jsem mu zopakoval některou radu, především aby se při všech válečných operacích  řídil míněním Tita Claudia Pompeiana. Jen přikývl.

Nejlíp když půjdeme spát, pomyslel jsem si, ale chtěl jsem mu na rozloučenou říct přece jen něco vlídného.

„Dávej na sebe pozor, Lucie,“ nabádal jsem ho. „Často jsi zbrklý a jednáš neuváženě. V Římě to znamená ostudu, ale na bojišti smrt. Nemusíš mi to věřit, ale nechtěl bych tě ztratit.“

Snad poprvé za celý večer na mne zpříma pohlédl. Velké, jasně modré oči mu stínily dlouhé tmavé řasy. Jeho obličej měl klasicky krásné rysy, ale teď už s počínajícími stopami vyžilosti.

„Každý z nás má chyby,“ pronesl zvolna. „Já lehkomyslnost, ty zase důvěřivost. Na tu se taky umírá a nemusí to být zrovna na bojišti. Věř mi nebo ne, taky bych tě trochu litoval.“

„Máš na mysli něco určitého?“

Nastala odmlka, vytrvale mi hleděl do očí.

„Zkus na to přijít sám, Marku,“ řekl nakonec. „Mně přece nikdy nevěříš. Urazil by ses a místo do Sýrie bys mě poslal až někam do Tartaru, do temné říše smrti. Tam bych mohl bojovat leda s legiemi mrtvých důvěřivců, které jsou jistě početné.“

„Kdybych znal konkrétní nebezpečí, které ti hrozí, řekl bych ti to.“

„Ale neřekl, Marku,“ vstal k odchodu, „protože mě prostě nesnášíš.“ Pozdvihl dlaň, aby umlčel můj protest. „Víš co? Vrátím-li se s vavřínovým věncem na hlavě, promluvíme si o tom.“

Pochopil jsem, že jeho vztah ke mně ovlivňuje takzvaný complexus, soubor pocitů křivdy, méněcennosti a závisti.

„Vrátíš-li se z tažení jako vítěz, uspořádáme triumf, jaký Řím ještě neviděl!“ slíbil jsem a podal mu ruku.

Válka s Parthy se táhla bezmála pět let a Řím v ní postupně vítězil především zásluhou Claudia Pompeiana a dalších zdatných důstojníků, ale co naplat — Lucius Verus byl vrchní velitel. Nutno přiznat, že si vedl rozvážně a zbrklý nebyl. Podle mých průběžných informací hraničila někdy jeho opatrnost s osobní zbabělostí. Nepřekvapilo mě to. Už jako dítě se bál lískovky vychovatele a svaloval vinu na jiné.

Ve třetím roce války jsem souhlasil s jeho sňatkem s Lucillou, který byl kdysi dojednán a mělo k němu dojít, jakmile má dcera bude dospělá. Můj souhlas byl však vynucený. Naléhali na mne příbuzní, přátelé naší rodiny a valná část senátorů. Faustina mě dokonce obviňovala, že na Lucille sobecky lpím. Ale vždyť naše holčička se teprve v těch dnech stala ženou po stránce tělesné — a po stránce duševní byla ještě dítě!

Z přístavu Brundisia odplouvaly do Antiochie válečné triremy, které neměly tři, ale šest řad veslařů nad sebou. S takovou konstrukcí a výkonností představovaly značnou posilu pro naše loďstvo u syrského pobřeží. Triremis, na jejíž zádi stála Lucilla, byla pokryta girlandami ze stuh, závojů a jarních květů. I veslující otroci měli věnce kolem šíjí.

Má malá Luciola mi mávala, dokud jsme se viděli. Pak jsem si musel zakrýt celou tvář tógou — na veřejnosti vůbec poprvé. Nejhorší bylo, že jsem se dlouho nemohl utišit.

Legie zatím plně zabezpečily syrské hranice a v Arménii dobyly zpět město Artaxates. Senát udělil Luciovi příjmení Parthský a povolil mu uspořádat triumfální průvod. Celkové oslavy však narušilo a zkrátilo další napadení impéria. Kmeny žijící severně od Danubia překročily hraniční řeku a vtrhly do Panonie, Norika a Raetie a mně nezbývalo než co nejrychleji zasáhnout.

Pamatuju se, jak mě trápilo, že jsem výpady barbarů přes Danubius vlastně zavinil. Proti Parthům jsem do vzdálených krajů odvelel ze severního limitu celou armádu a zanechal tam jen nejnutnější posádky. Transdanubiani toho pochopitelně využili a ještě jsem jim mohl být vděčný, že s tím začali až po skončení parthské války, kdy jsem mohl na limes Romanus vypůjčené legie vrátit.

Můj učitel a přítel Junius Rusticus mě uklidňoval. Nejrůznější národy a pronárody prý dorážejí na naše hranice jak podrážděné vosy odjakživa a na různých místech — a přesto se římské hranice postupně rozšiřují a zpevňují.

Snažil jsem se mu uvěřit. První výpady přes Danubius vypadaly sice hrozivě, ale nebyly zatím nijak zvlášť nebezpečné. A když dorazily legie do svých původních posádek, opět plně ovládly pohraniční kraje.

Do té doby spadá zajímavá epizoda. Junius Rusticus, který trávil celé dny v knihovnách a archivech, našel v díle nějakého autora pověst, jež se mě svým způsobem osobně dotýkala.

„Bude tě to zajímat, Marku,“ zdvihl prst. „Uvidíš!“

Měl jsem o tom pochybnosti, ale ze zdvořilosti jsem se nachýlil k Juniovi a nasadil výraz zájmu. Seděli jsme v mém tuskulu v zahradách nedaleko sochy Silvie, jejíž smaragdové oči svítily na slunci. Nastával konec léta, čas, který jsem měl z celého roku nejraději.

Junius začal své povídání historickým výkladem, jak se po dobytí Říma keltské kmeny stáhly k severu a dlouho pak setrvávaly v povodí řeky Padus a v předhůří Alp. Římské legie na nich tyto kraje dobývaly po staletí a s velkými obtížemi.

„Keltských kmenů se v severní Itálii usídlila celá řada, ale nejbojovnější byli Bójové,“ vykládal Junius.

„To dobře vím, protože jejich potomci z Bohemie se mi právě hrnou přes Danubius,“ neodpustil jsem si trpkou poznámku. „Legát Jallius Bassus,“ (bratr mé někdejší milenky Jallie velel nyní pohraniční armádě) „s nimi musí denně svádět větší či menší šarvátky. Někdy má dojem, že Transdanubiani bojují jen pro trochu kořisti a hlavně pro zábavu.“

„Tehdy ovšem to bylo jiné,“ upozornil mě Junius. „V čele Bójů stál král Ortiagon a proti němu bojoval jeden římský legát, jehož jméno autor bohužel neuvedl. Římanům se v průběhu války podařilo zajmout Ortiagonovu mladou manželka Chiomaru, která doprovázela, jak je u Keltek zvykem, svého manžela na válečném tažení. Svou krásou prý budila pozornost, kamkoli přišla, a proto si ji římský velitel vybral za svou milenku. Král Bójů šílel a chtěl Chiomaru vykoupit za každou cenu.“

„Určitě za keltské zlato, za penízky tehdejší římské republiky by nedostal ani hrbatou babu,“ poznamenal jsem. „Až zvládneme nápor barbarů a postoupíme na jejich území, nařídím pátrat po zlatých ložiscích…“

„Říman zlato odmítl a krásnou Keltku nevrátil. Ale Chiomara v noci zabila spícího milovníka, uřízla mu hlavu a s ní se dostala až do keltského ležení. Všichni ji tam oslavovali, ale ona pronesla jen jakýsi krátký epigram o věrnosti jedinému muži.“

„To je známý zvyk barbarů, sbírat lidské hlavy, dokonce i lebky vystavovat na odiv. Domnívám se, že to dělají stále.“ Historka mě nijak zvlášť nenadchla. Junius pak vyprávěl, že Chiomaru neuctívali jen Bójové, ale za symbol protiřímského odporu ji začaly považovat i sousední národy.

„Není to zcela zaručené,“ pokračoval Junius, „ale nejprve prý ten příběh zaznamenali Etruskové, tehdy spojenci Keltů. Jakýsi etruský umělec pak vytvořil sochu dívky, která byla Chiomaře velice podobná. Originál se asi ztratil, ale repliky prý stojí v severní Itálii ve Veroně a Pataviu — a v Římě v zahradách na Palatinu. Tady,“ ukázal na sochu Silvie se smaragdovýma očima před mým tuskulem.

Teď mě Junius skutečně zaujal a vyslovil jsem mu uznání. Dlouho jsem se ze svého tuskula díval na sochu zelenooké dívky a už jsem věděl, že žila před dávnými časy a jmenovala se Chiomara.

„Ale budu ji nadále oslovovat Silvia, jak jsem si už zvykl,“ řekl jsem bezděčně. „Je prostě mou Silvií.“

Bylo tak příjemné sedávat v její blízkosti v zahradách na konci léta, ale nebylo mi dopřáno, abych se oddával idyle. Měl jsem zajištěnou takřka nepřetržitou kurýrní službu z danubijského limitu, přesně jsem věděl, co se tam děje, a mohl jsem předvídat sled dalších událostí. A přesto mě překvapila katastrofa, která přišla nečekaně jako blesk.

U všech pohraničních legií se objevil mor, někteří vojáci mu podlehli už v Přední Asii. Věděl jsem, že během parthské války se mor objevil v Antiochii a hlouběji ve vnitrozemí, kam se naše legie naštěstí nedostaly, zcela vyhubil lidnaté město Seleukii na řece Tigris. Přesto si skryté zárodky legionáři přinesli s sebou a nyní vypukla v pohraničních táborech a kastelech epidemie, která se šířila i do civilních měst a osad.

Morů je několik a ze zpráv od Danubia se dalo zjistit, o jaký druh se jedná. Můj osobní lékař Galenos mě poučil, že právě pozdní léto je vhodným obdobím, kdy tato pestis vystoupí ze své latentní podoby a hrozivě zachvátí širé okolí. Otevřeně mě připravil na možnost, že nikoli barbaři, nýbrž mor může legie takřka vybít. První nápor nemoci bývá nejhorší a zahubí nejvíc lidí, později sice přetrvává, ale mívá mírnější formu. Galenos byl skvělý lékař, nejlepší, jakého jsem poznal. Okamžitě sedl a napsal desatero pokynů na ochranu proti moru. Písaři je rozepisovali na množství papyrů a odváželi postiženým legiím i obcím.

Galenos byl původem řecký Žid a Židé uctívají desatero, které jim kdysi dávno předal jejich jediný Bůh. Znám ten seznam mravních příkazů, probírali jsme ho kdysi s Juniem. Podle tohoto kodexu člověk prostě nemá krást, lhát, vraždit, smilnit a podobně, má ctít rodiče a vůbec se chovat slušně. Myslím, že se s tím dá souhlasit.

Galenovo desatero proti moru obsahovalo především pokyny k všestrannému zachovávání čistoty. Voda i z napohled čistých zdrojů se musí převářet před pitím i před mytím. Čistotu při přípravě pokrmů vyžadoval až rituální, totéž se týkalo i jiných lidských potřeb. Všechny odpadky, ale i chýše a sruby s vyhynulými obyvateli se budou pálit. Galenos také nedoporučoval velká shromáždění lidí.

„Jestli válka není velké shromáždění lidí, tak nevím,“ pokrčil jsem rameny.

„Bohužel máš pravdu,“ přikývl lékař šedivou hlavou. „Netvrdím, že to desatero epidemii zastaví, ale jeho dodržování ji může zmírnit.“

Zatím však platil spíše jeho názor, že první nápor moru zahubí nejvíce lidí. Pohraniční legie prořídly víc než citelně a teprve zima, která přišla naštěstí brzy, silným mrazem poněkud zmírnila běsnění Libitiny, strašlivé bohyně smrti.

Jenže jen nakrátko. Hladinu Danubia pokryl led tak silný, že nejen vyloučil z boje naši válečnou říční flotilu, ale umožnil barbarům, aby suchou nohou překročili hraniční veletok. Po celé délce Danubia přešly severní kmeny na pravý břeh — a to svědčilo o dobře organizované přípravě a postupu.

Do Raetie vtrhli Naristové sídlící západně od Boiohema. Markomani a další kmeny, kterým se jednotně říká Baimové či Bohemové, zaútočili z Boiohema a z přilehlých jižnějších krajů. Z Moravie překročili Danubius tamní Markomani a východnější Kvádové. Do Dolní Panonie vpadli sarmatští Jazygové. Zimní útok všech barbarů byl tak silný, že římská hranice neudržela svou celistvost. Příval útočníků byl nebezpečný hlavně díky jezdcům na koních, kteří přelétli zamrzlou řeku jako po pevné silnici.

Všude se začalo mluvit o markomanské válce. Junius Rusticus tvrdil, že barbary k přechodu limitu inspiroval slavný markomanský král Marobod, nepřítel i přítel césara Tiberia. Bellum Marcomannorum mělo nepochybně jednotné vedení, tedy vrchního velitele. Jmenoval se Vadomar a pocházel z Boiohema, byl tedy Markoman nebo Bohemian.

Barbaři zaplavili severní kraje provincií při Danubiu a na jaře si v nich dokonce začali stavět provizorní obydlí a vsi. Dávali tak najevo, že tu míní zůstat. Zbytky našich posádek na limitu vytrvaly, legionáři se stáhli do opevněných a pro barbary nedobytných táborů a kastelů. Už kvůli nim — a také proto, že předvoje barbarských válečníků se prodíraly dále k jihu — jsem musel zahájit velké tažení.

Potřeboval jsem značné posily a musel jsem na půdě Itálie vytvořit dvě nové legie. Byly s tím spojené nesmírné obtíže, ale po delší době se mi podařilo takřka vydupat ze země dva úplné sbory: II. legii Pia Italica a III. legii Concors Italica. Příjmení Italica dostaly pro rozlišení od dávných slavných legií.

Byl jsem unavený a připadalo mi, že jsem na všechno sám. Na svého spoluvladaře Lucia Vera jsem se nemohl spolehnout v ničem. Vídali jsme se jen při oficiálních příležitostech, na Palatinu se už nezdržoval, koupil si a rozšířil inzulu na Esquilinu. Moje dcera Lucilla ji obývala s ním, děti neměli a šuškalo se, že žijí odděleně.

Vyptával jsem se Faustiny, ale nechtěla o tom mluvit. Lucillu jsem viděl na hostině konané na mou a Luciovu počest před začátkem tažení nových italských legií na sever. Takřka nemluvila, neusmívala se — a byla silně nalíčená, aby zakryla svou bledost. Sliboval jsem si, že jen co skončí markomanská válka, musím dát všechno do pořádku, moje dcera nebude nešťastná ani kvůli mému spoluvladaři.

Od začátku tažení byly s Luciem potíže. V Aquileii se odmítl ubytovat ve vojenském pretoriu, obsadil krásný, nedávno postavený dům a právoplatného majitele tam nepustil. Prohlásil, že se odtud nehne, protože dál na sever řádí mor a on se nemíní nakazit. Přemlouval jsem ho ne kvůli sobě, ale kvůli legiím, lidem z Itálie, našim bratrům, kteří jsou ochotni podstoupit nebezpečí nákazy i boje, jen aby ubránili hranice impéria.

„Švec ze Subury není můj bratr,“ odsekl mi Lucius.

To neměl říkat. Rázem jsem si vzpomněl na nevěstinec v Subuře a na utýranou ševcovskou dcerku, která byla svobodnou Římankou. Dalo mi velkou námahu ovládnout se, ale nakonec jsem to dokázal. Ale jen tak jsem to přejít nemohl.

„Podívej se do zrcadla, Lucie, a uvidíš, jak se na tobě podepsal tvůj život,“ ucedil jsem. „Už teď vypadáš jako přešlý morem, s červenými víčky a propadlými tvářemi. Pestis by na tobě nenapáchala žádnou škodu.“

„Až na to, že by mě zabila… Budeš mluvit ještě dlouho?“ zdvihl nalíčené obočí.

„Lepší je být mrtvý než zbabělý!“ zařval jsem a odešel, rozhodnut neztratit s ním už ani slovo.

V pretoriu jsem vypil velký pohár neředěného vína, a když jsem se uklidnil, začal jsem se trochu obávat, aby se Lucius nevrátil do Říma. Roztržka ve vrchním velení by zchladila nadšení prostých občanů v nových legiích. Ale můj povedený bratříček naštěstí zůstal v Aquileii. Aspoň to. Další vojenské akce jsem už řídil sám.

V Aquileii jsem zatím nechal část armády jako zálohu, oficiálně v čele s Luciem. Ve skutečnosti jí velel v parthské válce osvědčený Titus Claudius Pompeianus. S III. legií Concors, silnými pomocnými sbory a početnou pretoriánskou gardou jsem se pak vydal k severu. Už jen skutečnost, že se blíží římské vojsko, zapůsobila na barbarské kmeny tak, že okamžitě stáhly své jižní předvoje, a hned poté jsem dostal od jejich náčelníků nabídku k mírovému jednání. Bylo dohodnuto, že vyjednávači obou stran se sejdou v Poetoviu.

Během markomanských válek proběhla řada podobných jednání, ale toto bylo první a já neodolal, abych se nezúčastnil. Nedokázal jsem si po letech odepřít návštěvu Poetovia! Od zasvěcení Mithrovi jsem v tom městě nebyl a při cestách na sever jsem se mu vždycky vyhnul. Teď jsem přijížděl do Poetovia bez všech znaků imperátora a můj rudý plášť vrchního velitele měl na ramenou Jallius Bassus. Chtěl jsem vypadat jako prostý člen velitelské skupiny. Po široké dlážděné silnici jsme většinou jeli spolu o koňskou délku před ostatními, s námi klusal jen můj mlčenlivý bratr Aulus.

„Jak se daří tvé sestře, Jallie?“ Už dlouho jsem z ostychu tuhle otázku odkládal. „Nevídám ji v Římě, ovšem na rozdíl od mé ženy do společnosti příliš nechodím.“

„Nemůžeš ji vídat, imperátore. Její manžel Terentius, syn toho známého senátora, spravuje velký rodinný majetek v Misenu. Jallia s ním žije v krásné vile nad mořem. Je šťastná, Terentius se dobře stará o rodinu, mají dva chlapce a děvčátko.“

„Neříkej mi imperátore, Jallie. Vždyť jsme přátelé.“ V duchu jsem si oddychl, neboť kvůli Jallii jsem občas pociťoval výčitky.

„Je to pro mne čest, pane,“ usmál se. Nabídka přátelství ho zřejmě potěšila.

Také já se spokojeně rozhlížel po okolí. Před námi se rozevíralo široké ploché údolí řeky Dravus. Poetovio bylo takřka na dosah, když jsme zpozorovali v lukách nedaleko obou stran silnice vysoké podlouhlé náspy čerstvé černé země. Některé se táhly rovnoběžně jako souvislé bloky podivného sídliště. Vítr k nám přivál slabý pach a rázem jsem si vzpomněl na začátek svého zasvěcovacího obřadu v podzemní Mithrově svatyni. Tehdy jsem tápal v naprosté tmě, lezl po valu čerstvě navršené hlíny a nahmatával kosti a lebky…

Jallius cosi říkal a ukazoval kupředu. Od Poetovia se k nám blížila početná jízdní skupina, od zbroje velitelů se odrážely sluneční paprsky. Přijížděla nás uvítat část zdejší posádky a vedl ji k mé radosti Publius Fabricius. Když jsme se pozdravili, Fabricius mi potvrdil, že násypy země kryjí hromadné hroby obětí moru. V Poetoviu řádil zle, ale teď jsou morová onemocnění vzácná, nemusím se obávat.

„O svůj život se zásadně nebojím, Fabricie!“ odsekl jsem.

„To o tobě ví každý, imperátore. Chtěl jsem, abys neměl obavu o muže, kterým stojíš v čele,“ odpověděl diplomaticky. Udobřeně jsem se na něho usmál a vysvětlil mu, že pro pobyt v Poetoviu a zvláště pro přijíždějící barbary nejsem imperátor, ale bezejmenný důstojník velitelské skupiny.

„Hned si na to začnu zvykat,“ prohlásil. „Kdy se mi přihodí, abych vládci světa neříkal ani pane. Jako legát v Poetoviu,“ zamrkal na mě, „mám určitě vyšší hodnost než bezejmenný důstojník.“

K mému druhému boku se připojil jezdec na nápadně krásném bělouši. S překvapením jsem poznal Tita Glabera, otce otců, velekněze Mithrovy svatyně. Zřejmě zaslechl moje poslední slova, protože mě tituloval pouze pane. Pozval mě do svého domu, kde budu mít veškeré pohodlí, vždyť má čest být mým dávným známým. Nejdříve jsem odmítal, chtěl jsem se ubytovat s ostatními v pevnosti na vysokém vrchu nad městem, ale po delším naléhání jsem povolil. Nešlo mi o pohodlí, ale lákalo mě, že si s Glaberem během večerů zajímavě popovídám.

Dny jsem ovšem trávil v pevnosti, kam se také dostavil posel markomanského krále Vadomara. Jallius s ním dohodl den jednání a Fabricius místo. Nechtěl vyjednávače barbarů pustit do pevnosti, a protože trvalo krásné letní počasí, navrhl zahradu dole pod skalní stěnou.

Voje Markomanů, které tvořily Vadomarovu družinu, i neméně početné skupiny z jiných kmenů zůstaly na druhém břehu Dravu a do zahrady vkročil jen Vadomar s nevelkým doprovodem. S Fabriciem jsme stáli o krok za Jalliem v rudém plášti jako pobočníci velitele. Překvapila mě jistá uhlazenost, s níž barbaři vstoupili, pozdravili a Vadomar pronesl pár zdvořilých úvodních vět. Mluvil řečí, kterou ovládali na obou březích Danubia všichni a již někteří mylně pokládali za latinu. Šlo jen o směsici našeho jazyka s barbarskými nářečími. Mimoděk jsem si vzpomněl na chvíle, kdy jsem ji slyšel poprvé a jak jsem obdivoval starého milého Tulla Donata, velitele Carnunta, který tou záhadnou řečí mluvil s domorodci. Později jsem se ji také naučil při svém působení v pohraničí.

Jallius pozval hosty k velkému stolu. Usedli jsme na lavice proti sobě a byli jsme si zdánlivě blízko. Dělila nás jen dlouhá stolní deska a takovému posezení nepřátel se říká lupi et canes. Jenže kteří z nás byli vlky a kteří psy? Transdanubiani byli dobře oblečeni, samozřejmě do barbarských dlouhých kalhot a do halen, ale ušitých z pěkného vlněného sukna. Král měl kolem hrdla jantarový náhrdelník a na zápěstích se mu leskly zlaté náramky. Muže jeho doprovodu také zdobily šperky a opasky a pochvy vykládané drahými kameny. Pochvy byly, jak se sluší, prázdné, z nás také nebyl nikdo ozbrojený.

Nenápadně jsem si Vadomara prohlížel. Nebyl už mladý, spíše středního věku jako já. S podivem jsem zjistil, že jsme si dost podobní. Vadomar měl také hnědé kučeravé vlasy, po římsku ostříhané a po celé hlavě se mu stáčely do krátkých hustých kudrn. I vousy si upravoval stejně jako já. Oba jsme měli podlouhlé souměrné obličeje s výraznějším nosem a byli jsme středně vysocí a svalnatí. Vadomar se mi podobá mnohem víc než můj adoptivní bratr, napadlo mě — a potlačil jsem myšlenku, že i jako člověk je jistě kvalitnější než Lucius.

Obě strany přednesly své požadavky. Jako podřízený důstojník jsem jen mlčel a sledoval jednání. Vadomar prohlásil, prý jménem bojovníků všech kmenů, že jsou ochotni ustoupit z našich provincií — ne však úplně. Chtějí se usadit v pásu při jižním, tedy římském břehu Danubia. Tam budou žít v míru, nijak nenaruší limes Romanus, jeho tábory a pevnosti a také stávající města a osady. Dlouhý pruh pobřeží mor zcela vylidnil, vsi a pole jsou opuštěná, stavení většinou vypálená, dobytek, pokud se vůbec zachránil, divoce pobíhá. Proč by se hospodaření nemohli ujmout lidé, kteří na protějším břehu sousedí s těmito pustými kraji? Naristové, Markomani, Bohemové či Baimové, Kvádové a další, vždy podle nejbližšího území za řekou.

Vymyslel jsi to chytře, Vadomare — ne však úplně. Jallius rázně požadoval obnovit status quo: Transdanubiani za Danubius!

Rozpoutala se debata, každá z jednajících stran stála na svém a řečníci se střídali. Řekl jsem si, že my jsme zřejmě těmi psy, protože chráníme pořádek na našem dvoře, kdežto oni se snaží jako vlci vetřít do našich opuštěných stájí a chlévů.

Jednání se vleklo a každý si už při něm řekl svoje. Mlčel jsem jen já a muž sedící po Vadomarově pravici. Na první pohled byl nejstarší ze všech. Husté šedivé vlasy mu spadaly podél vysedlých lící. Chvílemi se na mne díval šedýma vybledlýma očima. Měl dlouhou halenu z bílého lnu a jako jedinou ozdobu zlatý kruh kolem hrdla. Kmenový kněz, druid.

Nakonec všechno dopadlo, jak jsem očekával. Markomanský král přislíbil jménem všech, že se stáhnou až k Danubiu, opustí provinciální území, pak ale budou následovat další jednání o jižním břehu. Vadomar se svou družinou zůstane u Poetovia přes noc, odtáhnou až zítra ráno.

Všichni povstali a král se rozloučil několika větami. Pak se obrátil ke mně. „Buď zdráv, césare,“ pronesl důstojně. „Přeji si, abychom oba vládli v míru a podařilo se nám nastolit dobré sousedské vztahy.“

Nechal jsem to bez komentáře a poselstvo se vzdálilo.

Jako anonymus jsem tedy neuspěl. Vadomar mě oslovil jako césara, nikoli imperátora, ale nakonec měl pravdu. Jeho panovníkem jsem dosud nebyl.

„Potáhneme jim v patách,“ zavrčel Jallius, sotva barbaři odešli. „V žádném případě nesmějí zůstat na našem břehu, musíme rychle vybrat nejvhodnější místa, kde na ně naráz udeříme a vytlačíme je za řeku.“

Oči všech se obrátily ke mně.

„Udeříme na ně mnohem dřív,“ řekl jsem. „Dokud to na ústupu nebudou čekat. S Danubiem a svým lidem za zády by teď byli ještě neporazitelní.“

Následující noc byla neklidná. Fabricius a jeho posádka nedůvěřovali Vadomarově družině v síle tří kohort, která tábořila na břehu Dravu těsně za městem. Naše sbory jižně od Poetovia představovaly ovšem větší sílu. Přesto jsem na pretoriu zůstal dlouho do večera, a teprve když bylo vše zajištěno do poslední podrobnosti, odebral jsem se s Aulem do domu Tita Glabera.

V jeho krásném trikliniu nás očekával prostřený stůl a pán domu mě s obavou v hlase žádal o dovolení, zda by mohl přivítat i jednoho velmi zajímavého hosta.

„Proč ne,“ přikývl jsem a Glaber se vzdálil. Ulehl jsem ke stolu a natáhl ruce k otrokům přinášejícím umyvadlo a čisté ručníky. Měl jsem pořádný hlad a chtěl jsem se hned dát do jídla. V tu chvíli se vracel Glaber a s ním ten starý druid, který během jednání seděl po Vadomarově pravici. Při chůzi se zdál ještě vyšší, pohyboval se pomalu a důstojně. Titus ho představil jako Lugatara, druida kmene Baimů z jihovýchodního okraje Boiohema, z lesnaté vrchoviny, ve které pramení posvátná řeka Lugion, která náleží Lugovi, bohu slunce.

Nikdy jsem o ní neslyšel. Zůstal jsem ležet, ale schýlil jsem hlavu na pozdrav. „Vím, že Lug je keltský sluneční bůh,“ řekl jsem zdvořile a nedočkavě jsem se pustil do křepelek, které byly skvěle upravené. „Věřím, že je uctíván i v Boiohemu, vždyť v naší provincii Galii, také původně keltské, má řadu svatyní. Nejvýznamnější z nich se nachází v Lugdunu, kde je Lug ctěn současně s naším někdejším imperátorem a nyní bohem Augustem.“

Nikdo nic neříkal, snad čekali na pokračování. Přidal jsem si vynikající kořeněnou omáčku ze smetany a nakládaných hříbků, nalámal jsem si pšeničný chléb a kývl na otroka, aby mi namíchal víno.

„Jako kněz slunečního boha,“ pohlédl jsem na starce, „máš ve svém kraji vynikající postavení a určitě si je zasloužíš. Ale velice mě udivuje,“ podíval jsem se upřeně na Glabera, „že velekněz boha Mithry, i v Římě už oficiálně uznávaného božstva slunce, hostí ve svém domě kolegu, který za slunečního boha pokládá někoho úplně jiného.“

Tita Glabera jsem zmátl, začal koktat, ale než ze sebe vypravil větu, Lugatar zasáhl.

„Mithra a Lug nejsou osobami jako ty nebo já, pane. Představují symboly světla — a světlo budou lidé hledat a ctít ve všech dobách, neboť znamená záchranu a pokračování života na rozdíl od tmy, která představuje zánik a neodvolatelnou smrt.“

Překvapil mě, protože mluvil dobrou latinou. „Tvůj Lug je bohem barbarů,“ navázal jsem na původní téma. „Mithrův kult se šíří po římském impériu a těší se podpoře místních úřadů. Nemyslíš, že má mnohem významnější budoucnost?“

„Budoucnost nemá pražádnou,“ potřásl hlavou. „Vznikl v daleké východní zemi v dávné době, kdy Slunce na své cestě zvěrokruhem procházelo znamením Býka. Slunce se totiž vždy znovu vydává na dlouhou pouť, kterou učenci od nepaměti — nevím ovšem, zda římští učenci,“ neodpustil si poznámku, „nazývají velký sluneční rok. Ten trvá asi dvacet pět tisíc let a éra každého znamení zvířetníku přibližně dva tisíce let.“

Najednou mi došlo, proč je Lugatar hostem právě v tomto domě. Titus Glaber byl sice Mithrovým knězem, ale podezíral jsem ho už dávno, že jen cosi předstírá. Původem byl Kelt a obřady v podzemí Poetovia obsahovaly hodně starých keltských zvyklostí. Sám mi to přece přiznal na zahradní hostině po mém zasvěcení. Nejspíš jsou s tím keltským mágem spřízněné duše.

„Vláda Slunce ve znamení Býka,“ pokračoval Lugatar, „ovlivnila život na Zemi jako každá etapa cesty, kterou zářící Lug prochází. Ve věčné a přitom proměnlivé snaze po světle uctívali tehdy lidé býčí božstva. Zvyky a obyčeje vždy dlouho přetrvávají, proto tě při iniciaci tak zlili býčí krví, můj pane.“ To mu určitě prozradil Glaber, starý žvanil! „Věk Býka však minul před víc než dvěma tisíci lety, Mithrův kult dnes znamená pouhý anachronismus a brzy zanikne.“

„Do jakého znamení vstoupilo Slunce po Býkovi?“ zeptal jsem se zvědavě. „Připomínám, že letošní rok je devítistý dvacátý první od založení Města.“

„Zapomeň na letopočty, pane,“ mávl rukou Lugatar. „Řekl jsem ti, že vláda Slunce v určitém znamení zvěrokruhu trvá asi dva tisíce let. Navíc nastupující nová moc zvěrokruhu se vždy postupně vyvíjí, dosahuje vrcholu a s ustupujícím hvězdným znamením pozvolna předává panství svému nástupci. Po věku Býka putovalo Slunce znamením Berana, nastal věk východních pastevců a jejich mocných králů. Beran začal slábnout a ustupovat nové vesmírné síle snad už za vlády césara Augusta, o kterém ses zmínil.“

„Věkem tedy nazýváš období dvou tisíciletí…“

„Bene. Správně jsi to pochopil,“ pochválil mě jako žáčka.

„Když éra Berana už minula, jaký věk panuje nyní?“

„Věk Ryb.“

„A co přijde po něm?“

„Měl by začít věk Vodnáře, ale ujišťuji tě, césare, že do tak daleké budoucnosti je těžké dohlédnout. Podle dávného učení druidů je také možné, že právě pak se uzavře velký sluneční rok, který vcelku představuje velký věk lidí na Zemi. Jeho nový začátek bude koncem a konec začátkem.“

Zamyslel jsem se nad tím. Představa konce světa lidí v daleké budoucnosti mi náhle připomněla neblahé konce mnohých lidí v současnosti. Mor představoval nezdolného nepřítele. Kdy už nás přestane trápit? Nemohl by o tom druid něco vědět? Leží se mnou u stejného stolu, pije vodu s troškou vína a láme si k tomu jen kousky pšeničného chleba. Lugatar na můj dotaz pokrčil rameny. Mor nelze zažehnat, pouze ho zmírnit, dával mi rady, jako by si je právě přečetl v Galenově desateru. Nakonec však přece jen řekl něco nového: „Mor se pohybuje ve vlnách. Jeho příliv, který zasáhl břehy Danubia, už zeslábl, odezněla i morová vlna, která sužovala Poetovio. Nelze však vyloučit, že se převalí jinam, třeba do Emony nebo Aquileie…“

„Připomínáš mi starého sýčka!“ okřikl jsem ho nerudně.

„Ty jsi zase stejně jako Vadomar gabro. Trkající kozoroh. Jste si velice podobní. Kdyby ses narodil u nás, nedalo by se vyloučit, že jste bratry — a třeba o tom ani nevíte.“

„Žádnému Lugovi ani Mithrovi,“ sjel jsem pohledem své spolustolovníky, „ale Jupiterovi Kapitolskému vroucně děkuji, že jsem se narodil v Římě! O pralesy a bažiny kdesi na jihu Bohemie není co stát.“

„Mýlíš se, pane, můj kraj je velice krásný. Prastaré lesy prosvěcuje slunce, silné duby a buky rozkládají mohutné koruny nad palouky s hebkou trávou. V jejich větvích hnízdí množství ptactva a také havrani, průvodci mocného Luga. Mezi horami a pahorky se táhnou údolí zelených luk a bystrých potoků. Posvátná řeka Lugion má několik pramenů, ale jeden zvláště silný vychází z jezírka, nad kterým je dubový hájek s mohutným kamenným oltářem, kde pravidelně obětují v bílém šatu Lugovy kněžky. U nás není země rovná jako v okolí Aquileie, ani se v ní netyčí ostrá skaliska jako v Julských Alpách, kolem nichž jsi jel cestou sem. Naše pastviny a lesy pokrývají mírně zvlněné kopce i údolí a na nich leží ohromné šeré balvany, které pocházejí z dob obrů. Z vody v jejich mísovitých prohlubních věští odedávna Lugovy kněžky osudy jednotlivců i celých kmenů.“

V tu chvíli jsem se začal slabě chvět. V rozrušení jsem se chtěl napít vína, ale veliký pohár z různobarevného skla byl prázdný. Odstrčil jsem otroka s jeho vinnou směsí a nalil si sám neředěného sběračkou přímo z velkého bronzového kotlíku na stole. Před udivenými zraky okolí jsem vypil naráz dva poháry a sedl si na lehátko.

„Obávám se, že mám zimnici,“ vysvětlil jsem.

Údiv v očích přítomných vystřídalo zděšení. Zimnicí začíná mor.

Lugatar vstal a blížil se ke mně. „Dovolíš, abych tě prohlédl, pane?“ ptal se mírně. Místo abych ocenil jeho odvahu, odsekl jsem, aby na mě nesahal.

„Pojď, Aule!“ nařídil jsem. „Odlij víno do džbánu a ten vezmi s sebou.“

Víno měl Titus Glaber mimořádně dobré, popíjel jsem je na loži tak dlouho, až jsem začal usínat, a Aulus mi jemně vyprostil pohár z ruky. Snad mě to vyléčilo. Ráno jsem se probudil zdravý, silný, po zimnici ani potuchy. Glaber byl štěstím bez sebe, říkal, že je přímo znovuzrozený. Tomu jsem věřil. Kdybych náhle zemřel pod jeho střechou, nic pěkného by ho nečekalo. Lugatar už v domě nebyl. Vrátil se k Vadomarovým vojům, které za jitra odtáhly k severu.

Boje s Markomany a ostatními barbary trvaly celé léto, dokud jsme Vadomara nevytlačili daleko na sever až k danubijským krajům. Porazili jsme ho ve velké bitvě u městečka Scarabantia, odkud už je Vindobona a Carnuntum takřka na dosah, ale pak se náš postup zastavil. V blízkosti hranic začaly Vadomarovi přicházet vydatné posily z barbarského vnitrozemí, jak jsem ostatně předpokládal už v Poetoviu.

Přesto se dalo mluvit o úspěchu. Ve Scarabantii a dalších opěrných střediscích jsem nechal zimní posádky a legionáři v opevněných táborech na danubijském limitu se vytrvale drželi, neboť je po řece zásobovala naše dokonalá flotila, na kterou byli barbaři krátcí. Nanejvýš se mohli skrývat v porostech na břehu a střílet šípy po lodnících. Potraviny — hlavně obilí i mletá mouka, olej, sušené i uzené maso — se dovážely z Galie. Nepřetržitou plavbu po řece umožnila tentokrát mírná zima. Rozhodl jsem se strávit ji v Aquileii, abych si tam trochu odpočinul a nově zorganizoval armádu pro příští jaro.

Vrátil jsem se v doprovodu pretoriánské gardy, které stále velel přítel Furius, a první, koho jsem v Aquileii sháněl, byl Titus Claudius Pompeianus, jemuž jsem svěřil po dobu mé nepřítomnosti velení zdejší záložní armády. Vrchním velitelem pro forma byl ovšem můj povedený adoptivní bratr Lucius. Avšak po Claudiovi jako by se země slehla! Od důstojníků jsem dostával jen vyhýbavé odpovědi. Nikdo nic přesného nevěděl, nebyl u toho, nic nezaslechl, snad prý velitel odjel kvůli vážné rodinné záležitosti. Určitě se vrátí co nevidět, ujišťovali mě. Věděl jsem, že Claudiovi rodiče žijí v Mantui v severní Itálii, tedy kousek odtud. Ale i kdyby oba naráz umírali, musel by mi Claudius napřed poslat zprávu a sdělit, dokdy a kde se bude zdržovat, a navrhnout zástupce. Bez toho se jeho neplánovaný odjezd rovnal dezerci.

Napadlo mě, že tuto zprávu mohl podat oficiálnímu vrchnímu veliteli Luciovi Verovi, a tak jsem se nakonec odhodlal bratra navštívit. Nerozloučili jsme se sice v nejlepším, ale jednak už uplynulo tři čtvrtě roku, jednak bylo vhodné se aspoň občas objevit pospolu.

„César Lucius před několika dny onemocněl a uzavřel se ve svém domě,“ řekl mi Valerius Maximianus, Claudiův pobočník, který mi po mém příjezdu podával oficiální zprávu. „Nepřijímá bez výjimky vůbec nikoho. Trpí silnou nevolností.“

Oddechl jsem si, že nemusím jít na trapnou návštěvu, ale přesto mi to nešlo z hlavy. Lucius k sobě nikoho nepouští pět dní — a pět dní je mimo město Claudius Pompeianus. Tušil jsem v tom nějakou nepříjemnou souvislost.

„Není vyloučeno, že se césar Lucius obává morové nákazy,“ pokračoval Valerius. „Mor už se v Aquileii objevil. Zatím nijak hojně, ale šíří se. Claudius Pompeianus nařídil přísně dodržovat desatero lékaře Galena, a než odjel, provedl kontrolu, zda se protimorová opatření dodržují.“

„Před svým neohlášeným odjezdem,“ poznamenal jsem zamračeně a Valerius jen sklonil hlavu. „Mor se obvykle šíří jako lavina v Alpách a velitel za takových okolností nesmí opustit město,“ pouštěl jsem hrůzu, ale sám jsem měl nahnáno. Vzpomněl jsem si na Lugatarova slova o vlnách moru, které zasáhnou další kraje. Bál jsem se o Aquileii, kterou jsem miloval.

Události se opravdu řítily jako lavina. Nazítří se Claudius Pompeianus vrátil a okamžitě se dostavil ke mně. Nařídil jsem pretoriánům, aby nás nechali o samotě. Seděl jsem za stolem ve své stroze zařízené pracovně v pretoriu, s maltovou podlahou, kamennými zdmi a trámovým stropem. Měla velká jižní okna, jimiž pronikaly paprsky zimního slunce.

Nechal jsem Claudia stát a nic jsem neříkal, jen jsem se tvářil co nejpřísněji a pozoroval ho ve slunečním světle. Byl rozhodně pohledný muž, vysoký, urostlý. Měl snědou pleť, velké tmavé oči a černé vlasy. Hlavní větev jeho starobylého rodu pocházela z Hispánie.

„Sdělíš mi, Pompeiane, proč jsi bez mého vědomí opustil Aquileii a své velitelské místo?“ zeptal jsem se tiše a ledabyle jsem pohlédl kamsi ke stropu. Slýchal jsem, že podobným nedbalým pohledem vyhlašovali někteří imperátoři rozsudky smrti. „Vysvětli mi to stručně a jasně, nemám náladu na žádné výmluvy.“

„Stručně, imperátore? Tedy stručně. Odvezl jsem tvou dceru, manželku césara Lucia, do bezpečí. Ukryl jsem ji v domě svých rodičů v Mantui. César patří k mužům, kteří si občas neodepřou požitek ztýrat svou ženu.“

Stál rovně jako sloup, hleděl mi zpříma do očí a obličej měl jako z kamene. Zaťal jsem zuby a chvíli trvalo, než jsem se odvážil promluvit.

„Kde se tu, u všech bohů, vzala Lucilla?“

„César pro ni na podzim poslal do Říma.“

„Proč jsi mi nepodal zprávu, že ji týrá? Byl bych přijel třeba až od Danubia!“

„Nebezpečí z prodlení. Lucilla na tom byla zle a patrně by to pokračovalo.“

„Jak jí je? Je vážně zraněná?“

„Neobávej se, imperátore, uzdraví se. V náruči mé matky se zotaví na těle i na duchu.“

Čas míjel v tichu a úporně jsem se snažil klidně uvažovat. „Kdo to ví?“ hlesl jsem. „Myslím, kdo ví, kam jsi ji odvezl?“

„Lucillu nechal manžel zavřenou v hlubokém sklepení domu. Dostali jsme se k ní podzemní kloakou, odtokem použité vody, kde jsme vylámali mříže. Pomáhali mi dva přátelé, oba umí mlčet víc než mrtví. Kam jsem s ní odjel, neví nikdo — jen já a nyní ty, imperátore.“

„Jak jsi věděl, že je ve sklepení?“

„Nevěděl. V domě nebyla, což se podařilo zjistit, a nikam neodešla. Předstíral jsem césarův zájem o koupi domu, ve kterém tu žil, a jako z jeho pověření jsem jednal se stavitelem té inzuly. Ukázal mi plány. Sklepení byla poslední možnost — a tam jsme také Lucillu našli. Lucius by ji odtud nikdy nepustil a později by ji dal pohřbít zahalenou jako oběť moru. Ale před smrtí by ji ještě párkrát navštívil, aspoň jí to sliboval.“

„Já ho zabiju,“ zavrčel jsem tiše, ale hned jsem se kousl do rtu. „Posaď se,“ mávl jsem rukou. Claudius si sedl na židli vedle stolu.

Snažil jsem se přinutit ke klidu. Lucilla je už v bezpečí, uzdraví se, Claudius ji zachránil. Jenže proč? Čeká ode mne odměnu? Má ji mít!

„Proč jsi to udělal?“ zeptal jsem se.

„Protože Lucillu miluji od chvíle, kdy jsem ji poprvé uviděl.“ Tou odpovědí mě trochu ohromil, ale hned pokračoval dál: „Bylo to v přístavu u Antiochie, stála na přídi lodi ověnčené květy a stuhami. Usmívala se a připadala mi krásnější než všechny květiny na triéře, na které připlouvala. Na její tváři zářilo jaro. Byla ještě dítě, nevinné, rozradostněné novými zážitky, zvědavé na cizokrajné prostředí. V přístavu ji čekalo vyžilé zvíře… promiň, pane…“ Zachvěl se mu hlas, ale já na tom nebyl lépe. Claudiovo líčení bylo přesné a já znovu viděl usměvavou Lucillu, jak odplouvá z Brundisia na válečné triremis, ozdobené věnci a girlandami. Tehdy jsem si také musel na chvíli zahalit tvář.

„Proč jsi mi neposlal zprávu už ze Sýrie?“ zachraptěl jsem. „Hned bych zasáhl! Ušetřil bych ji tak strašného utrpení.“

„V Sýrii jsem ji nevídal často, pane, většinou jsem byl v poli s legiemi. A také ta první léta nebyla tak zlá. Lucilla mi říkala, že jen čas od času ji ztýral a vzápětí ji odprošoval, sliboval, že už se to nikdy nestane, zahrnoval ji dary. Pak jsem ji uviděl až tady v Aquileii. Dva dny po Idách decembris měl césar narozeniny a uspořádal hostinu. Ležela vedle něho u stolu jako socha, byla silně nalíčená a nikomu to nepřipadalo divné, ale já pod vrstvou růžového mastku tušil modřiny a podlitiny. S césarem to bylo stále horší, jeho… duševní nemoc… se stupňovala, Lucilla mi to potvrdila. Přála si smrt, doufala, že ji brzy zabije — a přitom se neodvážila někomu něco naznačit.“

„Ale tobě to řekla. Jak dalece jste spolu důvěrní?“

Vyskočil ze židle. „Imperátore, ani konečkem prstu jsem se jí nedotkl jako muž! Ani jsem ji nepohladil po vlasech nebo po tváři, i když bohové vědí, jak mi to přišlo zatěžko. Jen jsem se o ni po cestě staral, jak bylo nezbytné. Docela mě překvapilo, že se tak rychle sblížila s mými rodiči. Než jsem odjel, upletl jí otec věnec ze zeleného barvínku a ozdobil jí hlavu. Vyprovázela mě s matkou až na rozcestí, stály tam, objímaly se a hleděly za mnou. Má matka ji objímá za mne, řekl jsem si. To je vše, pane.“

Také jsem vstal, protože jsem cítil, že konečně dokážu jednat s chladnou hlavou.

„Podej mi ruku, Claudie.“ Silně jsem mu ji stiskl. „Náleží ti mé díky — nyní i v budoucnu. Poznáš, že nejsem nevděčník. Musím si promyslet, jak se nejlépe postarat o klid a bezpečí své dcery a jak vyřešit s tím spojené záležitosti. Nechej mě teď chvíli o samotě.“

Když odezněly Claudiovy kroky v dlouhé chodbě, chvíli jsem potlačoval chuť mrštit krásným skleněným pohárem proti kamenné zdi, ale pak jsem si do něj nalil tmavé sicilské. Bylo silné a uklidnilo mě natolik, že jsem mohl začít uvažovat, jak se té zrůdy Lucia zbavit poněkud legální cestou. Především nesnesu, aby byl mým spoluvladařem, ale toho postavení ho může zbavit jedině senát. Jak to zařídit? Jedině na základě obžaloby. Ta ovšem nesmí mít žádnou souvislost s naší rodinou. Žalobců musí být víc, aby byla vina prokázána nade vši pochybnost. Ale jaká vina? To si ještě promyslím, dám prošetřit, co provedl, a poradím se. V jeho minulosti se patrně najde víc děvčat s osudem ševcovské dcerky ze Subury. Raptus puellae, únos a znásilnění panny, jsou zločiny, na něž římské právo pamatuje nejtěžšími tresty. Rozsudkem nad Luciem bude doživotní vyhnanství. A když deportace, tak co nejdál a do co největší pustiny! Až Lucius zmizí z Říma, Lucilla se s ním v tichosti rozvede…

Pak jsem si vzpomněl, že jsem Lucillu naposledy viděl na hostině před začátkem tažení do markomanské války. Všiml jsem si, že je přepadlá a přehnaně nalíčená. Nezdálo se mi to, ale nikdy bych neřekl, že skutečnost je tak hrozná. Odjel jsem i s Luciem a ona zůstala v Římě jen s matkou. Faustina! Jak to, že nic nezpozorovala?

Ještě že jsem v Římě nechal Galena a postavil ho do čela všech vychovatelů, učitelů a lékařů mého syna. Aspoň Commodus je v dobrých rukou.

Je nad slunce jasné, uvědomil jsem si, proč ta náhlá Luciova nemoc, proč nikoho nepřijímá. Ví, že Lucilla byla osvobozena ze sklepení, že je vše prozrazeno a vyje hrůzou! Strašlivě se bojí především mě a chová se stejně jako po různých lumpárnách v dětství, kdy obvykle zalezl do postele a přetáhl si pokrývku přes hlavu. A když ho vychovatelé vytáhli, okamžitě začal svádět všechno na druhé.

Jsem opravdu zvědavý, na koho to svede tentokrát.

Hněv ve mně bublal jako láva v sopce. Nemůže mi přece stačit, že Lucia čeká pád z velké výše a vyhnanství. To by se zase zbaběle vyhnul odpovědnosti a někde na konci světa páchal dál své ohavnosti. Musí dopadnout opravdu na dno. Musím s ním zůstat někde dočista sám a zpráskám ho jak psa! Vyděsím ho tak, že na to do smrti nezapomene! Jeho vlastní zbabělost v něm musí nepřetržitě budit hrůzu z dalšího trestu.

Toto předsevzetí mi konečně poněkud vrátilo klid, ale nemohl jsem je uskutečnit v nejbližších dnech. Lucius stále simuloval chorobu, ale neměl jsem obavu, že někam uteče. Jeho dům jsem dal ve dne v noci hlídat pretoriány, a to muži zvláště spolehlivými podle výběru Furia Victorina.

První fázi Luciova trestu — manu propria, mou vlastní rukou — jsem zatím musel odložit, protože morová vlna se nezastavila. Lugatar měl pravdu. Strašlivý nepřítel napadl mou milovanou Aquileii. První vlna nákazy byla nejničivější jako vždy, zachvacovala celé komplexy předměstských dřevěných domů, v nichž zakrátko zůstávali jen mrtví. Zvláštní čety vigilů, které jsem zřídil, pak obětovaly tato sídliště Vulkánovi, bohu ohně. Dým táhl městem, ale přesto v několika dnech se strašlivá nemoc prodrala až do centra Aquileie a zahubila řadu mých přátel. Navštěvoval jsem je, dokud byli při smyslech. Poslední fáze onemocnění probíhá v celkovém obluzení a bezvědomí. Smrt je milosrdná. Věřil jsem v osud a nebál jsem se loučit s umírajícími, kteří mi byli blízcí.

Pak se mor prodral i do vojenského tábora, který byl od města izolován, ležel až za přístavem a průplavem do moře.

Musel jsem dát rozkaz k odchodu, legie jsem nemohl vystavit další morové pohromě. Rozkaz k přesunu dostali Claudius Pompeianus a Jallius Bassus. Na přípravu měli noc, ráno legie musely odtáhnout do vzdálenějších vojenských táborů.

Večer jsem se šel rozloučit s posledním z přátel. Byl bych ho navštívil dřív, ale až teď jsem se dozvěděl, že Tullus Donatus, někdejší velitel Carnunta, tráví svou veteránskou penzi v Aquileii — a také umírá. Našel jsem ho v malém domku v péči otroka stejně starého jako on. Musím říct, že v dokonalé péči — i když se ta věrná otrocká duše už také třásla zimnicí. Doprovázel mě prefekt Furius a bratr Aulus. Horečka Tullovi kalila zrak, ale poznal mě okamžitě.

„Imperátor!“ zasípal. „Můj imperátor mě přišel navštívit!“ Podařil se mu trochu křivý úsměv, ale svědčil o veliké radosti. „Jaké štěstí, Gale!“ To platilo otrokovi.

„Jak mě to oslovuješ?“ ohradil jsem se. „Zapomněl jsi, že jsme přátelé? Říkával jsi mi Marku, když jsem poprvé pobýval v Carnuntu a po večerech jsme spolu popíjeli. A obvykle jsi mě opil…“

„To nedalo… moc práce. Nechoď blíž, Marku!“ Chtěl jsem přistoupit až k němu, ale otrok rozžehl více světel a mě zastavil pohled na Tullův obličej, který už pokrývala roseola, růžová osutina. Na pažích ležících na pokrývce se mu tu a tam šířily typické petechie, temné skvrny.

Mluvil jsem na něho konejšivým hlasem, vzpomínal jsem na naši vyjížďku na barbarské území. Nemohl už mluvit, ale nespouštěl ze mne zrak a ještě jednou řekl: „Marku, můj drahý Marku…“ Zdálo se, že usíná.

„Přinesl jsi mu donum Fortunae, Marku, ať tedy usměvavá bohyně zahalí jeho zrak svým závojem,“ pronesl Aulus s neobvyklým dojetím.

Dar Štěstěny však určitě nepřinesl jeden z pretoriánských důstojníků. Rozrazil dveře a zůstal stát na prahu. Vyštěkl, že nese naléhavou zprávu, a hned si zakryl ústa a nos.

Vyšli jsme ven do noci. Hořela snad třetina Aquileie, požáry zářily jako noční slunce. Pretorián mluvil úsečně: „César Lucius chtěl odjet ze svého domu v malém voze pro dva s jedním vozkou. Doprovázet ho měla skupina propuštěnců z jeho domácnosti na koních. Všechny jsme zadrželi.“

„Když pro dva, tak pro dva! Já pojedu s césarem!“ rozhodl jsem se náhle. „Aule, budeš vozataj. Furie, vezmi ze své gardy setninu a pojedete za námi. Budete udržovat vzdálenost asi pěti stadií. Pojedeme západní silnicí k Altinu. Ostatní se za námi vydají brzy ráno.“

Před domem obývaným Luciem bylo jasno jako ve dne. Stál nedaleko přístavu, kde dlouhý průplav k moři lemovaly domky a dílny, jež teď byly v jednom plameni. Lucia obklopovala stráž, a když jsem se k němu přiblížil, vzhlédl ke mně prázdným pohledem. Znal jsem ten výraz, párkrát jsem si ho všiml v očích odsouzenců, kterým všechny myšlenky vymazal strach ze smrti. Furius nejdříve Lucia trochu drsně pobídl, pak takřka vysadil do korby vozu na dvoumístné sedadlo. Vyskočil jsem a usedl k němu. Aulus už vpředu svíral otěže netrpělivě přešlapujících koní. Hlasitě jsem křikl a naráz jsme se rozjeli.

Město, předměstí i přístav v záři ohňů zůstaly brzy za námi, ujížděli jsme k Altinu po rovné dlážděné silnici. Obklopila nás dokonalá tma, aspoň mi to tak připadalo po oslnění požáry. Nepředpokládal jsem, že by měl Lucius odvahu vyskočit za rychlé jízdy, bleskově se překulit, nezranit se a utéct ve tmě někam do luk a polí. Zdaleka neprodělal tak tvrdý výcvik válečníka jako já. Přesto jsem se k němu lehce tiskl ramenem a bokem, abych věděl, že ho mám stále po ruce. Čekal jsem jen na vhodné místo pro zastávku a výprask, který se už provždy stane Luciovou noční můrou.

Občas jsem se vyklonil a hleděl kupředu. Ve tmě jsem se už rozkoukal, viděl jsem světlešedý pruh silnice před námi, tmavší příkopy, jednou začas milník… Pak jsem na obzoru zcela ploché krajiny zahlédl proužek jasného světla, vypadalo to, jako když svítá, i když jsme jeli na západ. Záře sílila a pak jsem rozpoznal, že je to hořící osada napravo od silnice. Dojeli jsme k rozcestí před vesnicí a já křikl na Aula, aby zastavil.

„Vypadá to, že mor dolehl až sem,“ obrátil se ke mně, když zadržel dvojspřeží.

„Jeď po té cestě blíž k ohni,“ přikázal jsem.

„Koně se budou plašit, Marku, nevím, jestli je udržím.“

„Jeď, kam to půjde, pak zkus vést náručního u huby.“

Nedojeli jsme daleko, zůstali jsme stát na planince nedaleko prvních planoucích stavení. Hořela celá ves. Nikde jsme neviděli živáčka, nikdo nic nenakládal, neodjížděl, neodcházel. Živí ves zapálili a zmizeli, žhavé rozvaliny se stávaly příkrovy mrtvých. Opět bylo jasno jako ve dne a ohnivá ves tvořila kulisu, o jaké nesnil ani nejodvážnější umělec divadelních efektů.

„Lucie,“ pronesl jsem vážně, „přišla chvíle tvé smrti. Víš dobře, zač tě trestám, a nemusíme o tom mluvit. Ale i když jsi kreatura, přece jen jsi příbuzný, můžeš si proto vybrat způsob odchodu. Zvol si železo, nebo oheň!“

Jeho pohled už zdaleka nebyl prázdný, oči mu začaly zoufale těkat sem a tam. „To Faustina!“ zaječel vysokým hlasem. „Já už jsem takový, Marku, narodil jsem se s tím, nemůžu za to, ale Faustina to věděla a chtěla, abych si Lucillu vzal!“

Tvrdě jsem ho udeřil přes zlolajná ústa. Vždycky všechno sváděl na druhé, ovšem obviňovat Faustinu z týrání Lucilly bylo absurdní.

Setřel si krev ze rtů a rychle mluvil dál. „Lucillu jsem nechtěl! Byl bych vetoval to nesmyslné rozhodnutí, že si mám vzít tvou dceru, znal jsem se a bál se, že jí ublížím. Pro mě jsou jenom ševcovské holky ze Subury, ale Faustina trvala na tom, abych si vzal Lucillu. Vydírala mě. Dělala si se mnou, co chtěla, a když jsem se jí jednou vzepřel, řekla ti o Latrově nevěstinci a vyštvala mě až do Sýrie proti parthským hrdlořezům. Vždyť víš, jak je ošklivá, hnusná, kdežto Lucilla je krásná a navíc se ti ve všem podobá. Faustina ji nikdy neměla ráda. Sama si odjakživa musí lásku mužů vynucovat úplatky a hrozbami. Faustina tě nenávidí a chce tě —“

„Dost!“ zařval jsem, až ozvěna přemohla hukot plamenů. Vytáhl jsem pugio, svou krátkou dýku. Chytil jsem ho za vlasy a zaklonil mu hlavu tak, že vypjal krk. „Dal jsem ti vybrat železo, nebo oheň,“ křičel jsem, „ale meče je pro tebe škoda a upálení zaživa by tě očistilo.“ Položil jsem mu špičku pugia na hrdlo, ale neměl jsem v úmyslu ho podříznout. „Počkám si, dokud nezešílíš z vlastních hříchů, abys neměl klid ani po smrti!“

V tu chvíli Luciovým tělem projel nepřirozený záchvěv, v tváři mu zacukalo hrůzou, oči obrátil v sloup. Pustil jsem ho. Sesul se jak hadrový panák na podlahu vozu. Z koutku úst mu vytékala pěna s krví, jako kdyby ho paralyzovala vzteklina. Byl mrtvý nade vši pochybnost.

Nařídil jsem Aulovi, aby otočil spřežení a vrátil se na silnici. Dojeli jsme do Altina, brzy za námi přiklusala pretoriánská jízda. Ráno jsme dali udělat rakev, ve které byl Lucius převezen do Říma. Naštěstí byla zima a jeho mrtvola doputovala v dobrém stavu, takže Galenos mohl určit příčinu smrti. Byl to náhlý uzávěr tepny přivádějící krev do srdce, což lékaři nazývají infarctus. Ve smrtelném nebezpečí, za moru, při požárech a za podobných okolností není divu, vysvětlil mi Galenos jako laikovi.

Lucius Verus, můj spoluvladař, měl honosný pohřební obřad na Martově poli. Krátce nato ho římský senát prohlásil bohem. A za nedlouhý čas se má dcera Lucilla provdala za Tita Claudia Pompeiana, kterého jsem povýšil na místodržitele Dolní Panonie.

PŘEDPOVĚĎ ŘÍMSKÝCH LVŮ

Luciovo obviňování Faustiny, které ze sebe chrlil tváří v tvář smrti, jsem nebral příliš vážně. Můj adoptivní bratr se odjakživa hleděl ze všeho vylhat a hodit vinu na druhé. Vůbec rád lidi očerňoval. Dokonce si k tomu vymyslel vlastní teorii, kterou se před léty pochlubil při jedné pitce s mladými důstojníky: Chceš-li někomu nasadit psí hlavu, aby tomu kdekdo věřil, musíš pustit do oběhu pomluvu, která je neuvěřitelná. Nesmí jít o prohřešek či zločin, který by ten člověk spáchat mohl, ale naopak o věc, na kterou by se ve skutečnosti vůbec nezmohl. Ta teprve zaujme a rychle se roznese.

Můj agent Macrinius, který mi tu zprávu předával, doslova napsal:

„Lucius si pro názorný příklad zvolil senátora Cremutia, kterého označil za prostoduchého dobráka. Cremutia jako člena komise, která má na starosti dohled nad rozdělováním státních financí, neznemožní Lucius tím, že o tomto známém poctivci bude rozšiřovat, že polovinu peněz na opravu Marciova vodovodu strčil doma do truhly, takže jen zpola opravený akvadukt chátrá dál. Lidé by sice nevěřícně potřásali hlavami, ale protože v historii Města kradli úředníci odjakživa, pomluva by se příliš neujala. Něco jiného, pravil Lucius, by byly trochu drastické sexuální delikty. Oběťmi by mohli být sirotci ze zchudlých vznešených rodin, o něž se Cremutius stará a založil pro ně školu. Taková pomluva rázem obletí Řím a senátor se stane společenskou mrtvolou. Ještě lepší by ovšem podle Lucia bylo, kdyby se šuškalo, že senátor zařídil tajný prodej zbraní barbarům, kteří pak zaútočili na naše provincie…“

Po ověření těchto informací jsem Lucia napomenul za chvástání a zvrhlé myšlení, ale s ním to nehnulo. Otřesné pomluvy Faustiny u hořící vesnice před Altinem jsem proto pokládal za otrávené víno ze stejného soudku.

Ale jeho předsmrtná slova měla něco do sebe. Faustina se o Lucillu opravdu příliš nestarala, jak se ukázalo, a nutila ji do zcela zbytečného manželství s Luciem.

Některá slova mají zvláštní moc. Člověk jim nevěří, ale přesto v něm zůstávají ležet hluboko jako nabroušený nůž na dně studny.

Faustinu jsem dlouho neviděl, nechodil jsem ji ve válečných časech navštěvovat ani ze zdvořilosti. Sice jsme spolu vystupovali na veřejnosti, když to bylo nezbytné, ale i tehdy jsem se k ní příliš neobracel. Vždycky byla ošklivá, v tom měl Lucius pravdu, a nyní začínala trochu předčasně stárnout a k tomu přibírat na váze. Párkrát jsem v ruchu společenské zábavy zahlédl rychlý kosý pohled, kterým o mě zavadila, a zdálo se mi, že ta malá očka v odulé tváři planou nenávistí. Měl snad Lucius pravdu, že mě nenávidí?

Během pobytu v Římě jsem se věnoval hlavně Commodovi. Vlastně byl teď jediným, koho jsem mohl milovat a hýčkat. V srdci jsem stále měl svou Luciolu, jenže ta už má tak docela nebyla. Po neokázalém sňatku s Claudiem Pompeianem odjela do Dolní Panonie. Jejich sídlem se stalo město Aquincum s vojenským táborem. Jaro bylo sice teprve přede dveřmi, ale Claudius Pompeianus už začal reorganizovat tamní obrannou linii a posilovat ji zálohami. Tvrdil, že na jaře barbaři znovu zaútočí ještě s větší silou. Dolní Panonii hrozil útok především od Kvádů a Sarmatů, ale opravdu vážné nebezpečí by mohlo nastat, až vyrazí všechny kmeny naráz a pod jednotným velením proti celému danubijskému limitu.

Ze všech blízkých mi v Římě vedle Commoda zbyl jen filozof Junius Rusticus a pretoriánský prefekt Furius, který bohužel postonával. Galenos soudil, že Furius prodělal během návratu z Aquileie lehčí napadení morem a postupně se z něj uzdravil, následky však trvají. Takových případů je prý nyní dost, rekonvalescenti mívají srdeční potíže nebo záněty plic.

S moudrým Galenem jsem hovořil často, protože měl také vrchní dohled nad Commodovou výchovou. Jenže právě na ni jsme mívali rozdílné názory a občas to mezi námi zaskřípalo. Galenos mi až nepříjemně opakoval, že synka rozmazluji jak dary, tak tím, co všechno mu dovolím. Já zase Galenovi vytýkal, že chce ještě malého chlapce vychovávat s otřesnou spartánskou přísností.

Toho roku měl Commodus osmé narozeniny, ale protože připadají až na prostřed léta, kdy senát nezasedá a senátoři odpočívají ve svých vilách u moře nebo v horách nad jezery a v dusném Římu většinou zůstává jen rukodělně pracující chudina, chtěl jsem, aby se k oslavě Commodových narozenin senát sešel už na jaře a prohlásil mého syna césarem. Požádal jsem Galena, aby k tomu účelu vypracoval návrh usnesení, které jsem chtěl pro jistotu předložit senátorům sám. Galenos však byl rozhodně proti tomu.

„Historie je plná neblahých osudů synů úspěšných a slavných mužů,“ poučoval mě. „Otcové si přáli, aby to synkové dotáhli ještě dál než oni, ale od začátku na to šli naprosto špatně. Ty k tomu inklinuješ taky, imperátore. Aby mohl muž zvládnout postavení vladaře, musí si na hlavu posadit zlatý vínek až v době, kdy je po všech stránkách na něj připravený. Musí se naučit ovládat především sebe a nezneužívat svou moc a bohatství, které jsou největším nebezpečím pro nehotového člověka. Obvykle ho zkazí.“

Odpověděl jsem mu, že na vládu nad světem se člověk musí připravovat od dětství, a došlo k ostřejší výměně názorů.

„Už mlčím,“ řekl jsem nakonec, „umím se ovládat a nechci zneužít svou moc.“ Otočil jsem se k odchodu, ale v tu chvíli ke mně přiběhl Commodus celý udýchaný. Srdečně jsem chlapce objal — a on místo pozdravu na mě vychrlil, že chce nového koníka, jako má Furiův vnuk Titus. Vraníka bez jediné skvrnky.

„Tvá Equa pochází z orientálního plemene a je nejlepší ze všech koníků v Římě,“ zdůraznil jsem. „A přeslechl jsem tvůj pozdrav, Commode.“

Hleděl na mne vzhůru jasně modrýma očima a tvářil se udiveně. Zvykl si, že mu obvykle vyhovím. Byl to hezký a urostlý hoch, ale nepodobal se ani mně, což mě mrzelo, ani Faustině, což mě těšilo. „To nevadí,“ pokrčil nakonec rameny, „vezmu si tedy Titova Nigra.“

„On ti ho chce darovat?“

„Nechce a bude ječet, ale vždyť mně přece patří všechno!“ poučil mě nový světovládce a odběhl.

Galenos byl příliš ušlechtilý, aby na mě triumfálně pohlédl.

„Commodus má spoustu učitelů, ale nikdo ho nenaučil zdravit,“ ucedil jsem.

V příštích dnech jsem dohlédl, aby byla patřičně posílena synova etická výchova, a přestal jsem ho rozmazlovat dárky. Ale od Commodova prohlášení césarem jsem neustoupil. Svému synovi jsem chtěl zajistit nástupnictví nade vši pochybnost! Čekaly mě boje s barbary v krajích, kde řádil mor. Možná můj život skončí náhle a bez varování.

Jallius Bassus velel zimním táborům před pásmem jižního břehu Danubia a odtud mi poslal překvapující zprávu: barbaři kolem Carnunta ustoupili za hraniční řeku a vrátili se na území, kterým protéká Moravia. Podobný ústup byl zaznamenán i u Vindobony a v okolí Lauriaku jižně od Bohemie.

Uvažoval jsem, co k tomu Markomany a Bohemany vedlo. V předjaří přece každý vojevůdce chystá ofenzivu. Vzal jsem Jalliův dlouhý dopis a šel do svého tuskula u sochy Silvie, abych ho v klidu prostudoval. Vycházka to byla trochu neobvyklá, protože přes noc napadl sníh. V Římě je to neobvyklé. Prošlapával jsem si cestičku a s obdivem jsem se rozhlížel po zasněžené zahradě. Slunce svítilo, sníh tál a oslnivě jiskřil, s jeho bělostí kontrastovala jasná zeleň nalitých pupenů na okolních keřích. Také Silviiny smaragdové oči zářily pronikavým svitem. V tuskulu krytém střechou bylo sucho, šelestilo tu jen naváté loňské listí. Přitáhl jsem si silný plášť, sedl si a zahloubal se do Jalliova dopisu. Napadlo mě, že ústup Transdanubianů by mohl být úskokem. Pak zakřupal sníh, někdo sem přicházel. Uviděl jsem tmavý stín ženy zahalené do zimní pally.

„Buď zdráv, imperátore,“ pozdravila vzápětí. „Odpusť, že tě ruším na místě, kde se to přímo nezakazuje, ale rozhodně nedoporučuje.“ Tomu jsem se musel usmát. „Dozvěděla jsem se, že jsi psal Lucille a budeš dopis odesílat poslem do Aquinka. Lucilla je má přítelkyně, taky jsem jí napsala a přišla tě poprosit, abys můj list přidal ke svému. V paláci mi řekli, že jsi tady, a zdvořile mi naznačili, že mě vyhodíš.“

„Vítej, Marcie, a posaď se,“ ukázal jsem k protější straně jednoduchého stolu. „Krásnou ženu nevyhazuje nikdo odnikud, ani já ze svého tuskula.“ Všiml jsem si Marcie na Lucillině svatbě s Pompeianem. Docela se mi líbila, chovala se roztomile a přirozeně. Usadila se a obrátila tvář ke světlu. Ostych či zakřiknutost ji rozhodně netrápily. Dokonale ovládala společenskou konverzaci o všem možném. Poslouchal jsem její hlas jako příjemnou hudbu. Vyprávěla mi o Lucilliných a svých zážitcích z dětských let, které jsem neznal, a několikrát mě rozesmála.

Marcia byla známou osobností a pocházela ze starého rodu. Jeden z jejích předků Quintus Marcius Rex dal před dvě stě dvaceti lety postavit vodovod Aqua Marcia. Rodiče ztratila v dětství a příbuzní ji mladičkou provdali za Optimia Panda, bohatého statkáře z Kampánie, který ovšem žil v Římě. Věkem mohl být jejím dědem. Zemřel za pár let a Marcia po něm dědila. Rázem se stala hvězdou římské společnosti a objektem dráždivých dohadů. Šuškalo se o její náklonnosti k různým římským prominentům. S tím musí Marcia přestat, stane-li se mojí milenkou, napadlo mě náhle. Už dlouho jsem toužil po ženské něze, kterou jsem od Faustiny nikdy nepoznal. Můj styk se ženami v provincii byl pravidelný, ale žádnou z nich bych nepovažoval za svou milenku a nečekal od ní něco hlubšího. Marcia mě provokovala, abych se po dlouhé době zase jednou docela obyčejně a šťastně zamiloval.

Tato přítelkyně mé dcery byla neobyčejně krásná, ale jinak než Keltka Silvia, na kterou jsem se díval ze svého tuskula. A to bylo dobře. Můj ideál ženské krásy nebyl nijak dotčen a nerušil mě v milostných představách. Marcia nebyla ani vysoká, ani štíhlá, její ženské tvary i mírně překypovaly, ale při jejím mládí to bylo neobyčejně půvabné. Měla snědou tvář, velké černé oči a v nich skrytá světélka veselí. Takové oči nemohou nikoho zarmoutit! Hlavu jí částečně kryla palla nad ňadry svůdně rozhalená a zpod vlněné látky se draly vlasy drobně vlnité jak rouno černé ovečky. Díval jsem se na ni s velkým zalíbením, ani jsem nepostřehl, že už chvíli mlčí.

„Proč si mě tak prohlížíš, imperátore?“ zeptala se udiveně.

„Mezi čtyřma očima jsem pro tebe Marcus, má milá.“

„Proč si mě tak prohlížíš, Marku?“

„Marcie, nebudu ti nikdy nic předstírat. Souhlasíš, že je to správné?“

Mlčky přikývla a nespouštěla ze mne oči.

„Chtěl bych být s tebou. Řekni prosím den a hodinu, kdy bych tě mohl navštívit v tvém domě. Bydlíš někde na Quirinalu, že?“

„Ano, ale má nosítka čekají ve zdejších zahradách,“ překvapila mě, „u sloupořadí zadního vchodu. Když mě v nich doprovodíš, můžeš se mnou na Quirinalu vypít pohár vína — a tatáž nosítka tě pak navrátí domů.“

„Marcie!“ zvolal jsem s obdivem. „Sám Jupiter mi tě přivedl do cesty! Možná i Vulkán, bůh kovářů, který tě naučil kout železo, dokud je žhavé!“

Marciin dům se mi velice líbil, byl obydlím ženy, která má střízlivý a ušlechtilý vkus. Nakonec to Marciové měli v rodině — akvadukt, který dal postavit prapředek Quintus Marcius, je také dílem krásným ve své jednoduchosti. Naštěstí Marciino milování nebylo ani střízlivé, ani jednoduché a naplnilo mé nejnáročnější představy. Snad nikdy jsem tak dokonale nesplynul s žádnou ženou. Umění milovat bylo Marciinou nejvlastnější přirozeností a nikdy nezapomenu, jak znovu a znovu ve mně vzbuzovala touhu při našem milování.

Až kvečeru jsme si znaveni odpočinuli na širokém loži. Tu a tam jsem Marcii lenivě políbil a ona vždy zašeptala něžnou lichotku. Oplácel jsem jí je, chválil její hluboké oči se zlatou jiskrou, její hladkou nazlátlou pleť, její bystrost a vtip.

„Miluješ mě aspoň trochu?“ zeptala se náhle.

Na chvíli se rozhostilo ticho. „Řekl jsem přece, že ti nikdy nebudu nic předstírat,“ připomněl jsem jí. „Příliš si tě vážím, a proto bych si před tebou nikdy nevymýšlel.“

„Dobře. Zeptám se jinak.“ Položila mi kučeravou hlavu na rameno. „Myslíš, že bys mě mohl trochu milovat — někdy v budoucnu?“

„Je mi s tebou dobře, Marcie, a budu šťastný, když to potrvá co nejdéle.“

„Ach, Marku! Aspoň pro jednou bys nemusel být pravdomluvný! Kdyby tě stoikové od dětství neotravovali svými zásadami… stejně vím, že miluješ jinou.“

„Tak to se mýlíš,“ ohradil jsem se. „Nemám jinou než tebe a ani nechci mít. Víš, co mě právě napadlo? K tvému dopisu Lucille připíšeš, že ji přijedeš navštívit. Jistě uvítá tvou společnost. Budu sice s vojskem trochu západněji, ale Dolní Panonie není zas tak daleko. O cestu z Říma se nemusíš starat, tu zařídím.“

„Jsem svobodná žena, Marku, osud mi umožnil jednat podle své vůle. Můžu si zjednat ten nejlepší ozbrojený doprovod a překvapit tě. Ale doušku Lucille připíšu!“

Svitek ležel na alabastrové desce stolku, abych ho nezapomněl odeslat s mým listem. Šeřilo se, Marcia zapálila malou stolní olejovou lampu, která jí svítila přímo pod ruku. Nahá snědá kráska psala ve svitu zlatého plamene a špulila rudé rty.

„Už věříš, že nemám jinou?“ zeptal jsem se, když ke mně opět vklouzla pod pokrývku.

„Věřím. Ale miluješ jinou, protože mi v tomto ohledu nedáváš naději. Skutečný obdiv chováš jedině k té božské soše se zelenýma očima, kterou si střežíš na Palatinu jen pro sebe. Ví o tom celý Řím, ale není na tom nic divného, jsi prostě jako Pygmalion.“

Mlčky jsem hleděl ke stropu. Byl z dřevěných trámů a pokrývala ho tmavá ornamentální malba.

„Neříkej, že tu pověst neznáš!“ užasla.

„Neznám,“ řekl jsem lhostejně.

„Pygmalion žil v dávných časech na Kypru a patřil mezi nejslavnější řecké sochaře,“ začala mi Marcie vykládat. „Pro chrámy tesal, vyřezával a odléval sochy bohyň, ale přestože je všichni obdivovali, jemu se žádná nezdála dost krásná.“

„To se umělcům stává běžně,“ poznamenal jsem. „Prožívají pak tvůrčí muka…“

Položila mi dlaň na ústa. „Jednou Pygmalion vytesal sochu z bílého mramoru, ve které se zhmotnila krása ženy, po které toužil. Oči jí vysadil drahými kameny, snad safíry nebo smaragdy… a dal jí jméno Galatea, což znamená Keltka, trochu se podobala krásným barbarkám ze severu. A protože ta dívka z mramoru byla opravdu dokonale krásná, k smrti se do ní zamiloval. Hleděl na ni většinu času, nemohl se od ní odloučit, a když přece jen musel odejít, políbil ji na rozloučenou. A jakmile se vrátil domů, zamířil nejprve ke své soše a přivítal se s ní polibkem. Rty Galatey však byly studené, necitelné, kamenné… Na Kypru je ze všech božstev nejvíce uctívaná Afrodita, jak víš, vždyť je to její ostrov a Kypris je jedno z jejích jmen. Její svátek se každoročně slaví uprostřed jara, kdy se tu před věky Zlatovlasá zrodila z mořských vln. Ostrované i poutníci z různých konců světa přicházejí do chrámu bohyně, obětují jí dárek a nahlas pronesou prosbu. Pygmalion přinesl Kypridě holubičku vytepanou ze zlata, ale prosbu nedokázal vyslovit. Vždyť víš, božská, vždyť víš…, šeptal jen, dokud ho od oltáře neodstrčili jiní prosebníci. Sochař se pomalu vracel domů a zdálo se mu, že už dlouho nevydrží žít v takových mukách. Při návratu jako obvykle políbil svou milovanou sochu. Rty měla teplé! Nevěřícně to zkusil znovu — a Galatea polibky vracela! Usmála se, její oči zářily jako drahokamy, ale nebyly z kamenů… Kypris dokázala jeden z největších zázraků a Pygmalion objal svou Galateu. Zvěst o tom divu se samozřejmě rozkřikla, milence hledala spousta lidí, ale oni se ukrývali se svou láskou. A když je přece jen někdo objevil a ptal se na radu, jak dosáhnout štěstí, odpovídal Pygmalion: Svěř se Afroditě!“

Marcia se odmlčela a hleděla na mne s očekáváním, jenže já na její vyprávění nijak nenavázal. Zdálo se mi, že se citelně ochladilo. Jako by do zšeřelého kubikula vnikal studený vánek, před nímž mě nechránila ani pokrývka ze surové vlny. Posadil jsem se a natáhl se pro spodní tuniku, která ležela na podlaze.

„Odcházíš?“ V Marciině hlase zazněl smutek a obava. „Urazila jsem tě tou historkou o Pygmalionovi?“

Náhle mi jí přišlo líto.

„Jak bys mohla? Mám rád staré báje.“ Pohladil jsem ji po vlasech podobných hebkému rounu. „V paláci se dnes večer koná oslava na počest nově jmenovaného syrského místodržitele. Už tak se možná opozdím.“

„To se ani se mnou nerozloučíš?“

Naše loučení bylo nakonec nejkrásnější ze všeho, co jsme zatím prožili. Marcia dávala najevo spokojenost tak hlasitě, že ji musel slyšet každý otrok v domě. Blesklo mi hlavou, že na Palatinu budou za chvilku vědět, kde jsem strávil většinu dne.

Když jsem se doma převlékl a vkročil do hodovní síně paláce, byla zábava v plném proudu. Faustina spočívala na lehátku sousedícím s lehátkem nového místodržitele Sýrie Avidia Cassia. Všichni vstali a obrátili se ke mně. Chtěl jsem se omluvit, ale Faustina mě předešla.

„Domini, promiňte zpoždění mému choti. Měl velice důležité jednání na Quirinalu,“ pronesla se širokým úsměvem.

„Díky, má drahá,“ usmál jsem se co nejsrdečněji. „Bylo tak důležité a složité, že jsme zdaleka neprobrali všechny možnosti a budu se k nim muset ještě vracet.“

Pokynul jsem, aby mi nalili mé oblíbené neředěné albanské. Připil jsem syrskému místodržiteli Cassiovi a Faustina po mně šlehla postranním pohledem. Pálil jak jed.

Claudius Pompeianus správně odhadl válečné úmysly Transdanubianů. Jejich nepochopitelné stažení za Danubius na konci zimy bylo jen úhybným manévrem, který jim posloužil ke shromáždění bojovníků a zformování ofenzivního vojska. Barbaři zaútočili znovu naráz a pod jednotným velením. Claudius jen neodhadl sílu jejich úderu, ale tu by neodhadl nikdo. Byla strašlivá. Už historik Tacitus napsal, že Germáni v bitvě lstivě ustupují a tváří se poraženě, aby pak tím mocněji zaútočili. Je to jejich obvyklá taktika, jenže tentokrát ji převzaly všechny kmeny žijící na sever od danubijského limitu — od germánských Naristů na západě až po sarmatské Jazygy na východě. Během zdánlivého ústupu se jim skvěle podařilo připravit nový společný útok.

Legie prořídlé morem, či spíše posádky jednotlivých opěrných bodů, nevydržely nápor, i když všichni, od starých veteránů a nováčků až po vojenské tribuny a legáty, statečně čelili smrti. Padlo mnoho mých přátel, mezi nimi i Jallius Bassus. Bojoval proti přesile, když pod ním klesl raněný kůň, ale neustoupil o píď a podle starého legionářského rčení „zemřel tam, kde stál“.

Spěšně jsem se chystal k odjezdu do Aquileie, protože jsem chtěl na hranicích Itálie a Horní Panonie vytvořit pretenturu, poslední obranné pásmo, střežící italské území, kdyby barbaři zaplavili celou provincii. Dolní Panonie se částečně držela, Claudius neustoupil. Měl k dispozici několik početných jízdních skupin a celé dvě legie. I. legii Adiutrix, která se stáhla od severu z Brigetionu a II. legii Adiutrix, která měla posádku v Aquinku. S oběma stejnojmennými legiemi vytvořil úspěšnou obranu. Lucilla prozatím zůstávala s ním, nechtěla se vrátit do zázemí.

Neloučil jsem se v Římě s mnoha lidmi — a s Faustinou vůbec ne. Poslal jsem jí pouze zdvořilý list. Už dávní filozofové tvrdili, že z některých lidí vyzařuje charizma, síla dobra, kdežto z jiných naopak síla zla — a obávám se, že Faustina byla druhý případ. Šel jsem obejmout Commoda a Galena, ale hned jsem jim sdělil, že se s nimi neloučím nadlouho. Jen co zajistím pretenturu, kterou neproklouzne ani markomanská myš, přijedou za mnou do Aquileie. Mezitím senát udělí Commodovi titul césara a v pohraničí u vojska to jistě oslavíme líp než v Římě.

„Do Aquileie přijedeš se zlatým vínkem na hlavě,“ řekl jsem synkovi, který se kdoví proč vzdorně chmuřil. „Uvidíš, že se ti tam bude líbit. U vojska je jiný život než mezi tetkami v Římě. Chtěl bys se mnou jet do boje?“ Hodlal jsem ho nalákat nabídkou, která je pro každého chlapce přitažlivá.

„Nechtěl,“ zamračil se ještě víc. „Mohli by mě tam zabít.“

„To se v boji stává,“ odsekl jsem. „Ale proto se orel narodil s ostrým zobákem a drápy, aby bojoval.“

Commodus mě zklamal, ale Galenos mě uklidňoval, že hoch odpověděl logicky. Moudrý vychovatel zřejmě nechtěl, abychom se rozešli v nevůli.

Marcii jsem při loučení věnoval nejvíce času. Připadalo mi, že jí to dlužím. Sotva jsme začali, už končíme. Má milá se na rozdíl od mého syna nebála ničeho a nabízela mi, že za mnou přijede do Aquileie nebo do kteréhokoli jiného vojenského tábora. Musel jsem ji dlouho přesvědčovat, že to není možné. Až později, až se válečná bouře přežene. Vymámila ze mne slib, že v některém z táborů na Danubiu, až je získáme zpět, pro ni uspořádám hostinu na přivítanou. Podal jsem jí na to ruku a pak mě teprve celá uslzená nechala odejít.

Poslední, s kým jsem se loučil, byl prefekt Furius Victorinus. Byl také jediný, s nímž jsem se zcela jistě loučil navždy, protože umíral. Mor přestál, ale ani Galenos nedokázal svými léky obnovit jeho mizející životní sílu. Seděl jsem na okraji jeho lůžka, ruku položenou na jeho paži, a děkoval mu za všechno, co udělal pro mne a pro impérium. Navrhl mi, aby se jeho nástupcem v prefektuře stal jeho pobočník Marcus Macrinius Vindex. Ujistil jsem ho, že je to i mé přání a rozhodnutí. Pak mě žádal, abychom na chvíli zůstali sami — pouze my dva. Pokynul jsem a hned se vzdálili Furiovi příbuzní, ošetřovatelé i můj doprovod.

„Chci ti něco sdělit, pane, ale nevím, činím-li dobře.“ Hlas mu trochu zesílil, ale v řeči se několikrát odmlčel a namáhavě dýchal.

„Tak to řekni a hned poznáme, bylo-li to správné,“ usmál jsem se.

„Je to už stará záležitost, ale do záhrobí si člověk nemá s sebou brát žádná tajemství.“

„Možná máš pravdu…“

„Pamatuješ se, jak jsi šel před mnoha lety navštívit vznešenou Faustinu… před svatbou? Tehdy bydlela až nahoře v jižním traktu paláce…“

„Nad vysokým schodištěm za rozsáhlou terasou,“ dodal jsem.

„Na terase tě napadl… pak skočil dolů a zabil se…“

„Nějaký vetřelec. Nikdy se nezjistilo, kdo to byl a co tam dělal.“

„Ale zjistilo… Myrmex byl mladý řecký otrok, zápasník, kterého školil proslulý ústav Ludus gladiatorius zbohatlíka Luceria. Přišel jsi mnohem dřív, než bylo dohodnuto, a Myrmex se ráno zpozdil při odchodu od tvé snoubenky… Slibovala mu svobodu a vlastní zápasnickou školu. Chlubil se tím… hlupák, ostatním gladiátorům.“

Zamyslel jsem se — a náhle jsem si uvědomil, že někde hluboko v sobě jsem to vlastně věděl dávno. A nejen o příhodě s mladým gladiátorem! Nikdy jsem si to však nepřipustil, protože pak bych si musel připustit mnoho dalších ošklivých podezření vůči vlastní manželce.

Všiml jsem si Furiova úzkostlivého pohledu. „To je opravdu stará záležitost, můj milý,“ podařil se mi úsměv. „Už tehdy jsem to tušil. Ničím se netrap!“

Rozhodl jsem se, že ani já se tím trápit nebudu, ostatně jsem Faustinu nikdy nemiloval. Mé manželství prostě potrvá dál, ovšem s kontakty ještě omezenějšími než doposud. Ale přesto jsem měl pocit, jako by mě život o něco ošidil.

Naštěstí jsem neměl čas nad tím dumat. S celým pretoriánským vojskem, v jehož čele stál nový prefekt Macrinius, jsem vyrazil k Aquileii. Zbytkům legií tam velel, zatím bez oficiálního pověření, Gaius Vettius Sabinianus, jehož XIV. legie jižně od Carnunta prořídla nejvíce. Dospěl ke stejnému řešení jako já — vybudovat ve zdejším kraji pretenturu, neprostupnou hráz. Markomani, Kvádové, Boemové či Baimové a další už totiž dorazili do povodí řek Dravus a Savus a bylo jen otázkou času, kdy se zastaví u hradeb Aquileie, naštěstí mohutných a nedobytných. Jmenoval jsem Vettia Sabiniana místodržitelem Horní Panonie a do kurie senátu jsem své rozhodnutí poslal rychlým poslem curialis. Vettiovi jsem nařídil vypracovat a předložit mi co nejdříve návrhy na zabezpečení obrany a na postup při vytlačování nepřátel z provincií — a to až za limes Romanus na Danubiu. Učinil to takřka obratem. Všechno záleželo na jediném: na počtu našeho vojska a Vettius přišel na způsob, jak vydupat ze země další legionáře. Navrhl přijímat do vojska ve velkém počtu otroky, kteří za to dostanou svobodu. Musí jít ovšem o muže zdatné, silné, bystré, schopné rychlého výcviku. Do legií zařadíme gladiátorské školy z celé Itálie a jejich majitelům slíbíme náhradu — až impérium skončí válku. To mohou dostat i písemně.

Druhý Vettiův nápad jsem pokládal za geniální. Dalmácie byla dlouhá léta, kdy se stala římskou provincií, jediným ohromným hnízdem odporu. V jejích horách se skrývali divocí horalové, jimž se v Římě říkalo loupežníci. Nikdy se nevzdávali, protože už po celé generace pro ně platil rozsudek smrti. Vettius navrhl vyhlásit úplné odpuštění, svobodu a žold všem Dalmatincům, kteří se přihlásí do služby v legiích.

„Jak jsi na to přišel?“ zeptal jsem se Vettia během jedné z našich večerních porad. Únavou jsme se sotva hýbali, ani albanské víno nás už nekřísilo.

„Poučil jsem se z historie, imperátore. Takřka stejná opatření dal provést senát před čtyřmi sty lety za druhé punské války.“

Zasmál jsem se. „A pak ať někdo říká, že vzdělání je zbytečné!“

Cítil jsem se v ty dny velmi dobře a svobodně, jelikož mi život neotravovala Faustina a její zkažená římská společnost. Impérium bylo sice ohroženo, nebezpečí války se přiblížilo až k prahu Itálie, ale proti původním obavám barbaři na Aquileii nezaútočili. Snad je zastavila výstavba obranného pásu nebo se zalekli elitního pretoriánského vojska, s kterým jsem vytáhl do války já.

Za několik dní dorazila do tábora u Aquileie celá I. legie Adiutrix, původně posádka danubijského Brigetionu. Jako víc než vítanou pomoc mi ji poslal Claudius Pompeianus, když se svým celkem početným vojskem zabezpečil zatím neobsazené kraje Dolní Panonie. Mohli jsme nyní naši obrannou hráz rychle dokončit a důstojníci z Claudiovy legie nám pomohli při výcviku nováčků.

Přípravou nových legionářů jsem pověřil legáta I. legie, který se jmenoval Publius Elvius Pertinax. Doporučil mi ho v průvodním dopise můj zeť.

Elvius Pertinax byl synem propuštěnce, někdejšího otroka. Takových se najde v tak vysokém vojenském postavení asi tolik jako v lese bílých jelenů. Elvius dosáhl všeho jen úžasnou pílí, nemalou inteligencí, velitelským nadáním a také osobní statečností v bojích, kterou prokázal na různých bojištích od Británie až po Sýrii.

Navštívil jsem Elvia na cvičišti, kde se nováčci učili ženijní dovednosti nezbytné pro úspěšné tažení. Právě mladým vojákům vysvětloval, jak se co dělá, a hned jsem si všiml, že na rozdíl od jiných důstojníků na Dalmatince nekřičí, je mírný a trpělivě jim vše vysvětluje.

Zavolal jsem na něho. Pustil kůl i palici, vyskočil na koně a krokem se ke mně blížil. Ohodnotil jsem ho, že je svým způsobem krasavec a že měl předky ze severu, germánské či keltské. Byl mladší než já, dosud v květu let, jak s oblibou píší římští básníci. Vysoký, urostlý, světlejších vlasů, s pravidelnou tváří a s nezvykle mírným pohledem velkých očí. Z Claudiova dopisu jsem věděl, že je v bitvách zabiják, ale výraz jeho modrých očí byl mírumilovný.

Pozdravil a já mu podal svitek s jeho výcvikovým plánem.

„Dobrá práce, Elvie,“ přikývl jsem. „Při výstavbě cvičiště jsi ale zapomněl na něco důležitého.“

Nechal jsem ho, aby si lámal hlavu. Každou chvíli něco vykřikl, většinou se to týkalo stavebního materiálu, třeba kamenů na stavbu cest — ale ty prý sem právě vezou!

„Jsi na stopě, opravdu se to týká kamenné stavby,“ napověděl jsem mu. „Jaksi ti ušlo, Elvie, že celé naší armádě velí Římané, ale k válečnému štěstí potřebujeme pomoc a ochranu římských bohů. V tvém plánu chybí kamenná plošina s kamenným oltářem. Vhodné místo vidím na jižní vyvýšenině zarostlé křovím, kterou dáš vysekat. Oltář zasvětíme Jupiterovi a Martovi, aby přáli našim zbraním, ale také Minervě, aby obdařila moudrostí naše velitele.“

Hleděl na mě těma bezelstnýma blankytnýma očima a pak mi položil zcela nečekanou a vlastně drzou otázku: „Věříš v římské bohy, imperátore?“

Místo abych ho okamžitě usadil, odmlčel jsem se. Náhle jsem si vybavil svého adoptivního otce Antonina Pia, který se mě před dvaceti lety zeptal na totéž.

„Nevěřím na ně, ale hluboce je ctím,“ dostal Elvius ode mne stejně pravdivou odpověď jako tehdy Pius. Ten to ovšem vůbec nepochopil.

Elvius se pousmál a pravil: „To je něco jiného, imperátore. Tvé přání bude splněno do tří dnů.“

Je opravdu zvláštní, co si od toho chlapa nechám líbit, říkal jsem si cestou do pretoria. Jenže třetího dne se pahorek klenul bez jediného keře a na jeho vrcholové plošině do daleka svítila široká podezdívka z bělostných kamenů. Na ní se tyčil masivní hranol oltáře z kamenných kvádrů. V Aquileii žil Minervin kněz s chrámovým služebnictvem a na můj příkaz obětoval na novém posvátném místě berana s pozlacenými rohy. Večer po slavnosti jsem pozval velitelskou skupinu na posezení u vína. Ukázalo se, že Elvius je dobrý společník a zná spoustu příhod z bojů s barbary na celém světě. Nakousl i příhodu, která se týkala Jallia Bassa a na naléhání ostatních ji musel vyprávět celou.

„De mortuis nil nisi bene,“ předznamenal Elvius své vyprávění.

„Nikdo z nás by o Jalliovi nechtěl slyšet něco špatného, hned bychom tě zarazili,“ upozornil ho Vettius Sabinianus.

„Jde o to, že byl trochu pověrčivý,“ váhal Elvius.

„To o něm věděl kdekdo,“ přikývl Macrinius.

„Pověrčivost není nic zlého,“ přidal jsem se. „Jak ji Jallius projevoval?“

„Uspořádal takovou zvláštní slavnost, oběť bohu Danubiovi, tedy bohu té řeky. O podobném božstvu nikdo do té doby neslyšel. Bylo to brzy zjara, v době, kdy se barbaři na mnoha místech stáhli a my znovu obsadili limes. Místo pro oběť vybral na břehu naproti ústí Moravie nedaleko Carnunta. Já velel legii v Brigetionu, což není daleko, a dovolil jsem proto některým důstojníkům a vojákům, aby se šli na tu slavnost podívat. Sám jsem se od posádky nevzdálil, ale když se legionáři vrátili, všechno mi vylíčili.“

„Proč měla být ta oběť tak slavná?“ podivil jsem se.

„Pro ty lvy, imperátore. Přivezli dva lvy v kleci ze železných prutů v zabedněném voze. Doprovod byl taky slavný. Přijel mág Alexandros, hlavní obětník Herma Trismegista až z Egypta. Po boku mu jel Jallius a pak další velekněz z Poetovia, Titus Glaber.“

„Ten potměšilý Kelt musí být u všeho!“ neudržel jsem se.

„Za nimi táhl dlouhý průvod důstojníků a legionářů,“ vyprávěl Elvius, „a všichni se utábořili na břehu. Alexandros mluvil jen řecky a těm, kdo nerozuměli, překládal Glaber. Lvi prý budou obětováni Danubiovi vehnáním do proudu. Oběť bude současně i věštbou. Přijme-li ji bůh řeky, tedy když se zvířata utopí, bude to znamenat skvělá vítězství římských legií. V opačném případě by předpověď byla pro Římany neblahá. Obětníci ovšem soudili, že to musí vyjít příznivě, protože právě v těchto místech bývá na jaře prudký proud, který posiluje voda z Moravie, a rychlé vlny se hrnou těsně při břehu, který prudce klesá do hloubky.“

„Kdo si to vymyslel — a kdo to zaplatil?“ ozval se Vettius. „Lvi nejsou právě laciní, o doprovodu nemluvě.“

„O mrtvých jen dobře, pane,“ připomněl mu Elvius. „K ceně připočti i plat bestiariů, kteří v cirku pracují se šelmami a o lvy se starali po cestě. Také mág Alexandros si prý za svá vystoupení účtuje hodně. Titus Glaber vystupoval zadarmo.“

Neubránil jsem se úsměvu. Lišák Glaber! „Pokračuj, Elvie, jsem zvědavý, jak to dopadlo.“

„Podle toho, co vyprávěli moji legionáři, takovou podívanou v Koloseu nezažiješ. Vyděšeným lvům se nechtělo z klece, pak z vozu, bestiariové se s nimi pořádně nadřeli. Když byli konečně oba lvi venku, nechtěli zase k vodě. Přihlížející se sázeli, jak to dopadne, sázek padalo víc než na dostizích. Hlavně o to, zda Danubius oběť přijme nebo ne. Proudil totiž dost mírně proti všemu očekávání. Zavinila to prý mimořádně suchá zima. Bestiariové děsili lvy práskáním bičů i hořícími pochodněmi a nakonec je do vody zahnali. Zvířata se potopila do hlubiny při břehu a mág Alexandros, stojící na voze, si hned nasadil na hlavu pozlacený egyptský čepec. Ječivě svolával božskou přízeň na naše legie. Jenže lvi se kousek dál od břehu zase vynořili a plavali jako psi. Proud je unášel, ale přesto bylo dobře vidět, jak doplavali k druhému břehu, vylezli ven a otřepávali si kožichy.“

„Danubius tedy oběť nepřijal,“ pronesl Macrinius vážně. Pověrčivý nebyl patrně jen Jallius.

„Muži, kterým jsem dal na tu podívanou volno,“ pokračoval Elvius, „mi po návratu tvrdili, že lvi klidně zamířili k pobřežnímu lesu a důstojně v něm zmizeli, jako by to byl odjakživa jejich domov. Teprve později se rozšířila zvěst, myslím, že až po Jalliově smrti, že z lesa vyběhli barbaři a utloukli lvy klacky. To byla očividná předpověď katastrofy!“

Nastalo ticho, přítomní se tvářili zaraženě, pověrčivých bylo zřejmě víc. Nezbylo mi než říct něco rozumného. „Už jste viděli někoho, kdo ubil lva klackem?“ zeptal jsem se. „Nikdo soudný přece nemůže věřit takové dětinskosti! Pravdu měli samozřejmě ti, kdo jako první sdělili Elviovi, že lvi důstojně vstoupili do barbarského lesa. Není to nádherná předpověď, moji drazí?“ zvolal jsem s nadšením a na okolních tvářích se začaly objevovat úsměvy. „Barbaři lvy v životě neviděli a nejspíš je teď uctívají na některém ze svých posvátných míst. Tak je donutíme ctít i nás!“ horlil jsem. „Před časem při jednání s Vadomarem jsem si vzpomněl na úsloví o vlcích a psech. Markomani se podobají vlkům, protože přepadají ze zálohy cizí majetek. My se ovšem nikdy nemůžeme stát spráskanou psí smečkou! Nás zná celý svět jako bojovné lvy, kteří po staletí vítězí vždy a všude! Jak by jinak vzniklo světové panství Říma? Jak by se zrodila sláva legií? A teď, právě teď, nám znovu nastává slavný čas. Radujte se, přátelé! Celý okrsek země — i nebe našich římských bohů — nás opět uzří jako lvy, kteří zdolají všechny překážky, dostanou se přes Danubius a vítězně vkročí do barbarských lesů!“

Ani jsem nečekal, že má řeč bude mít takový úspěch. Všichni kolem provolávali slávu mně, impériu, legiím. Se všemi jsem si připíjel, takže jsem odcházel nocovat do svého kubikula na nejistých nohách. Jako vždy mě doprovázel můj věrný Aulus — a také Elvius. Zastavil se na prahu, aby se rozloučil předepsaným pozdravem, ale nedalo mu, aby se nezeptal: „Opravdu věříš své předpovědi, imperátore?“

„Jaké předpovědi?“ nechápal jsem hned, ale vzápětí jsem se probral. „Milý Elvie,“ položil jsem mu ruku na rameno, „celá ta věc se lvy je naprostý nesmysl. Ubohý Jallius!“

ZÁZRAČNÝ DÉŠŤ

Se schopnými veliteli a důstojníky jsem nakonec postavil armádu o síle pěti legií, s jízdním vojskem a pomocnými sbory. Kromě I. legie Adiutrix, kterou mi v době nouze poslal Claudius Pompeianus, to byly legie obnovené od základů, ale s historickými názvy. Podle pradávného zvyku nesly jména legií, které v uplynulém období zničil mor a barbaři. Jejich počty jsme znovu doplnili vycvičenými otroky, kteří dostali svobodu a jejich oddíly název Oddaní. Takzvaní Loupežníci z Dalmácie a Dardanel byli povstalci. Jejich sbory obdržely název Dobrovolníci. Měl jsem nyní armádu pořádných hrdlořezů, kteří prošli tím nejtvrdším výcvikem, a za daného stavu jsem si nemohl přát víc.

Trvalo takřka dva roky, než jsme barbary vytlačili z provincií a než jsme znovu dobyli limes Romanus na jižním břehu Danubia. Zdržel nás jednak výcvik velkého množství nováčků, jednak trvalý odpor barbarů na široké linii, kterou zorganizoval Vadomar tak dokonale, že se na ní jeho šiky přímo usídlily a vytrvale odrážely naši snahu o vstup do danubijských krajů. Podařilo se nám prorazit jen v oblasti Scarabantia a Vindobony, ale kdoví jak by to dopadlo, kdyby v jedné z velkých bitev jižně od Vindobony nepadl Vadomar. Smrt vrchního velitele všech válčících kmenů otřásla jejich jednotou, která vzápětí vzala za své.

Bitva, ve které Vadomar zahynul, zuřila za nerozhodného stavu od rána do pozdního odpoledne. Pak začal ustupovat nepřátelský střed obsazený Markomany, kteří kolem Vadomara tvořili elitní sbor. Současně barbaři z kmene Naristů se drali kupředu a podařil se jim nebezpečný průlom na západním křídle. Přední řada kohorty už padla, druhá na tom byla zle a za chvíli by došlo na triarie, vojáky třetího šiku, poslední zálohu. Co nejrychleji jsem poslal pro posily a zakrátko se přiřítili jezdci aly Aravacorum s Valeriem Maximianem a nepřítele zatlačili. S chutí jsem se zúčastnil poslední řeže, kdy Naristové před námi bezhlavě prchali. Vyjel jsem na nedalekou vyvýšeninu, abych přehlédl i ostatní části bojiště, a k svému úžasu jsem viděl, že barbaři ustupují po celé bitevní linii a s nimi i proslulí markomanští válečníci. Pak jsem se dozvěděl, že Vadomar padl a jeho věrní odnášeli jeho tělo z již prohrané bitvy, aby se nedostalo do nepřátelských rukou.

V hlavním stanu pochodového tábora jsem se večer sešel s veliteli. Nepřátelská linie, tak dlouho hájená, byla prolomena a všichni jsme věřili, že se nám konečně otevřel poslední úsek cesty k Danubiu. Nálada byla vítězná a kdekdo chtěl slavit, ale tomu jsem učinil přítrž. „Jste schopni oslavovat do rána,“ měřil jsem si pohledem jednoho po druhém, „a padnout s číší v ruce. Barbaři se seberou, vyrazí a zase dojde na triarie. Připít si můžeme, ale pak se jde spát!“

Když jsem osaměl, sedl jsem si na lože a nalil si ještě jeden pohár neředěného. Pozdvihl jsem ho proti jasně hořícímu knotu olejové lampy a pronesl polohlasem: „Vadomare, byl jsi důstojným protivníkem. Byli jsme si podobní jako bratři, jen jsme se narodili každý jinde. Teď ale nadešla chvíle, kdy ti mohu připít jako bratrovi, jako člověk člověku.“ Vypil jsem pohár až do dna.

„Dobře činíš, imperátore,“ ozvalo se tiše.

Otočil jsem se, ale nebyl to Vadomarův duch. U vchodu do stanu jsem rozeznal mohutnou postavu Tita Glabera, který se v průběhu tažení stal mým důvěrníkem. Připojil se k nám v Poetoviu, když jsme město osvobodili. Markomani a Kvádové si tu sice přivlastnili, co se dalo, ale větší škody nezpůsobili. O společnost Glabera jsem zprvu nestál, ještě jsem si pamatoval, jak jsem se mu prostoduše svěřil se svým viděním v chrámové jeskyni bohyně Flory. Bylo to mé tajemství a vadilo mi, že je s ním sdílím. Ale nikdy se o něm nezmínil ani náznakem. Navíc se choval uctivě a tiše a k velitelské skupině se přidružil z titulu velekněze Mithrova kultu. Tvrdil mi, že v Poetoviu je nuda k uzoufání a že touží poznat kraje u Danubia. Možná mi občas poskytne i dobrou radu… A to se kupodivu stalo. Během tažení mi několikrát prozradil věci, které jsem netušil, ale jež bylo dobré vědět. Nevím, kam na ně chodil, nejspíš je z lidí tahal pod rouškou zasvěcení — a vždy šlo o cenné zprávy. Jeho dnešní zpráva mě však šokovala.

Pokročil blíže ke světlu a pravil: „Vadomara zabil někdo z vlastních.“

„Sedni si,“ ukázal jsem na jednu z hrubých dřevěných stolic. Zařízení velitelského stanu v poli bylo hodně spartánské. „Kdo ho zabil? A jak to víš?“

„Padl zasažen oštěpem do zad. Bojoval v čele a proti němu a jeho družině útočil první šik Desáté Zdvojené Zbožné Věrné. Sám jsi ji tam umístil, pane. Legionáři se snažili ke králi prosekat co nejblíž, už prý ho dobře viděli — a také jeho smrt. Oštěp přiletěl zezadu, z vlastních řad, ale vrhl ho někdo z nevelké vzdálenosti. Soudil bych na někoho z příbuzných.“

Glaber měl tedy zprávu doslova z první ruky. Proti markomanské střední linii jsem skutečně postavil X. legii, protože původně pocházela z Vindobony. Legionáři toužili, i když mezi nimi bylo hodně nových vojáků, vrátit se do svého starého působiště a také je tam pošlu jako první! Sám se postavím do čela XII. a XIV. legie a vyrazíme na Carnuntum. Valerius Maximianus dostane navíc několik setnin a pošlu ho na západ do Norika, aby obsadil Lauriacum a další tamní tábory.

„Jednotná barbarská linie se rozpadne a my musíme zaútočit naráz,“ vyslovil jsem nahlas své myšlenky.

„Dobře činíš, pane.“

„To už jsi řekl, když jsem připíjel Vadomarovi. Proč?“

„Byl to statečný bojovník a schopný vojevůdce. Zaslechl jsem, že byl i čestný a vždy držel slovo. Zřejmě ho zahubila příbuzenská zášť, což se ve vládnoucích kruzích stává nejčastěji. Nedaleko se prý oháněl oštěpem jeho nevlastní bratr.“

Uměl jsem se ovládat a zachoval jsem nepohnutou tvář. Měla to být narážka na Lucia, který zemřel na infarkt při útěku z Aquileie? Na milého Glabera si zkrátka budu muset dávat pozor.

Glaber pokračoval jakoby nic: „Jenže Vadomarův bratr padl dřív, říkali naši, co bojovali loco primo. Zato Vadomarova synovce zahlédli na vhodném místě…“

„Jak se jmenuje?“

„Podobně jako Vadomar. Můžu to zjistit, pane, ale zatím to není důležité. Otázkou je, koho a z jakého kmene si teď barbaři vyberou za vrchního velitele.“

„Nezvolí si nikoho, protože jim k tomu nedopřeju čas!“ prohlásil jsem tvrdě. „S legáty a tribuny zítra rozhodnu, kdo a kam vyrazí a s jakými oddíly. Cílů bude víc než dost — všechny tábory na západ i na východ od Vindobony! Já potáhnu na Carnuntum. Nalij si, Tite, ať nepiju sám. Ani nevíš, jak se do Carnunta těším!“

„Netěš se, můj pane, ještě nevíš, co tě tam čeká,“ pronesl truchlivě Titus. Nezdržoval se mícháním vína a pohár vypil naráz.

„Znáš zlou předpověď? Nakazím se tam morem?“ Podezíravě jsem si ho měřil.

„Mínil jsem, že tě tam čeká otřesný pohled. Barbaři neničili města, která obsadili v provincii. Domnívali se, že jim budou náležet. Nezabíjeli obyvatele a nerozbíjeli jejich dílny, potřebovali, aby pro ně dál vyráběli ty pěkné věci pro obchod. Zato římské tábory na danubijské hranici zničili dočista, aby se sem Římané nemohli vrátit. Vojáky z posádek, pokud tam nějací zbyli, odvedli do zajetí. Někteří veteráni a důstojníci bojovali ovšem do posledního dechu, jak jim velela čest, a jejich těla tam stále leží.“

Titus Glaber měl pravdu jako vždy. Kdyby byl rodilý Říman z úctyhodného rodu, asi bych mu zcela důvěřoval a stal by se mým nejbližším rádcem. Původem byl však Kelt z jednoho z kmenů rozšířených kdysi v Panonii, tedy barbar, i když měl římské občanství. Projevy jeho velekněžské důstojnosti, které mu zajišťovaly místo ve velitelské skupině, mi občas připadaly jako komedie napsaná geniálním Plautem. A také zůstávalo záhadou, kde se tehdy po jednání s Vadomarem vzal v jeho domě Lugatar, keltský druid. Záhadné byly i jiné Glaberovy styky, ale pro mne byly výhodné. Jeho zprávy byly vždy přesné.

Glaberova předpověď zničeného římského limitu se potvrdila už asi patnáct mil před Carnuntem. Naši dobře postavenou silnici barbaři nezničili, používali ji. Carnuntum, rozlehlé a lidnaté, mívalo právě tak rozsáhlé zázemí, osady a vsi se k němu družily na velké rozloze. Teď bylo všechno v troskách. Z původních obyvatel jsme nezahlédli živáčka, ale také markomanští a kvádští bojovníci vyklidili pole. Není divu, řekl jsem si s pýchou, když se blíží tak početná a dokonalá armáda, které osobně velím.

Silnice vedla rovinou, ale obklopoval ji nepřehledný bujný porost na okolních bažinatých luzích. Věděl jsem, že po mé pravé ruce se za zelenou stěnou olší a vrb skrývá veliké jezero. Domorodci je nazývali Lugeon podle keltského boha Luga. Po mé levici se táhly mokřiny s hustým houštím, ale opodál z nich stoupal táhlý zalesněný hřeben. Tam se skrývali barbaři.

Přiblížili se nepozorovaně k silnici a naráz vyrazili právě na velitelskou skupinu a na mne. Nemohli doufat, že zvítězí, proti nám jich byla hrstka. Nepochybně šlo o akt zoufalství a vzteku. Prostě mě chtěli zabít. Z bažin se vynořili pokrytí černým bahnem a vypadali jako strašidla. Ale jejich meče se blýskaly jasně — a byly to římské meče! Původně patřily, jak se později ukázalo, oslabené posádce v Carnuntu. Útok netrval dlouho a jeho jediné nebezpečí spočívalo v tom, že mně a mé družině nemohli legionáři pomoci okamžitě. Sledovali nás sice v předlouhé řadě, ale jakmile opustili silnici, aby k nám přiběhli ze stran, museli se brodit bahnem.

Po mně skočil mladý a velmi pružný muž, bláto mu pokrývalo tvář jako černá maska. Krátce jsme zápasili na hřbetě mého Aquily, který se splašil a shodil nás oba. Váleli jsme se, on držel v ruce meč, já svůj nemohl tasit. Několikrát jsme se překulili, pak jsem zůstal ležet pod ním, levicí mi tlačil hrdlo k zemi, v pravé ruce zdvihl meč k ráně. Byl sice mnohem mrštnější, ale já zase silnější a s lepším výcvikem. Odrazil jsem se bedry od dlažby silnice a chytil ho za ruku s mečem. Zkroutil jsem ji a prudce škubl. To byl jeden z chvatů, který mě naučil lanista Cestus. Přesto se mu podařilo udeřit mě mečem do hlavy, ale už jen naplocho. Pak tomu mladíkovi někdo proklál shora záda.

Má družina se už vypořádala s útočníky, kolem se hemžili zablácení legionáři a bez milosti barbary zabíjeli. Některým se ovšem podařilo utéct a zmizet v porostu blat. Moc jsem toho ale neviděl, protože mi do obličeje tekla krev proudem a musel jsem si ji stále otírat z očí. Zranění na hlavě vždy silně krvácí, i když není nebezpečné. Ránu mi ovázal mladý řecký lékař XII. legie Eurotas a pokračovali jsme v cestě. Jel jsem opět v čele, chtěl jsem do Carnunta dorazit jako první. Hlava mě nepříjemně bolela a později jsem cítil i mírnou zimnici. Kvečeru jsme se zastavili na jižním předměstí Carnunta, kde zůstalo několik kamenných domů, které unikly ohni. Eurotas trval na tom, že musím zůstat v jednom z těch domů a nepokračovat v cestě, dokud se nezotavím.

„Snad si nemyslíš, že mi něco chybí?“ obořil jsem se na něho. Můj cíl, mé Carnuntum, bylo na dosah ruky. „Rána je jen povrchová a už nekrvácí.“

„Rána ano, ale máš otřes mozku,“ odpověděl paličatě. „Ošetřím tě a odpočineš si, pane.“

Chtěl jsem ho poučit, jak se mluví imperátorem, ale náhle mi nebylo do řeči. Zimnice mnou začala třást, a když mě Řek s Aulem odváděli do stavení, měl jsem co dělat, abych se nepozvracel.

Strávil jsem v té pustině víc než týden. Eurotas o mne vzorně pečoval a já se k němu začal chovat přívětivě. Byl velmi dobrý lékař, ale ani ten nejlepší nemůže všechno. Uzdravil jsem se, ale mé zranění, které jsem zprvu pokládal za zanedbatelné, má dlouhodobé následky — občasné úporné bolesti hlavy. Přepadnou mě vždy znenadání a obvykle nevhod.

Kromě Eurotase a Aula se mnou zůstal i Glaber. Snažil se mě rozptýlit, a když jsem byl moc mrzutý, citoval mi staré přísloví, že všechno zlé je pro něco dobré. Na Carnuntum, které jsem si oblíbil, byl první pohled hrozný a určitě by mnou otřásl, ale během mého týdenního léčení dostali legionáři tábor i město z nejhoršího. Přijel jsem sice do zničeného města, ale vojáci už strhli a vyvezli ohořelé trosky a vyčistili hlavní ulice a fórum. Kamenné budovy svítily čerstvě otesanými trámy nových krovů, do kterých usilovně tloukli tesaři. Nově už byla zastřešená budova kurie, ve které jsem se ubytoval, i když tu stále páchlo spáleniště. Uvítat mě přišel Vettius Sabinianus se svými důstojníky. Jako místodržiteli Horní Panonie jsem mu zatím svěřil správu Carnunta. Chtěl jsem se podívat do tábora, ale Vettius mě šetrně upozornil, že bych měl nejdříve navštívit hromadný hrob zdejší poslední posádky. Do tábora musím vkročit jako vítěz branou porta principalis, díky mně je Carnuntum opět v moci Říma. Opravu brány vojáci XII. legie už dokončují, chybějící části zatím doplnili dřevem. Než společně uctíme památku posledních obránců Carnunta, bude porta principalis stát a já jí slavně vejdu do tábora.

Souhlasil jsem. Zakrátko jsme vyjeli na sever k Danubiu. Vettius nebyl tak přehnaně ohleduplný jako Glaber a během jízdy mi dopodrobna vylíčil, jak vyhlíželo opuštěné město i tábor, když sem dorazil náš předvoj. Z poslední posádky se do zajetí dostal asi málokdo, dokonce je pravděpodobné, že nikdo — že se všichni postavili proti přesile a byli pobiti. Nepřítel je nepohřbil, a tak se těla či spíše zbytky těl nacházely porůznu, kde kdo padl nebo kam ho v pustém táboře zatáhla divoká zvěř. Vettius dal všechny ostatky sesbírat do poslední kůstky, uložit do truhel a na vozech nechal odvézt cestou, kterou právě jedeme.

V luzích v širším okruhu tábora se každý výkop hned naplní spodní vodou, proto má carnuntský tábor vodní příkop. Teprve až blízko Danubia se vypíná hora, kterou završuje náš kamenný kastel, strážce říční cesty, a na jejím úpatí je půda suchá. Vettius nechal vykopat hromadný hrob právě tady a navrch pak legionáři nasypali vysokou hliněnou mohylu na paměť padlých hrdinů.

Zdálky to vypadalo, jako když u vrchu se starou pevností vyrůstá druhá menší hora. Všichni jsme sestoupili z koní a poslední úsek cesty jsme šli k velkolepému hrobu pěšky se skloněnými hlavami. Po okolí byla ještě rozsypaná hlína, kterou sem vojáci přiváželi. Nabral jsem jí plnou hrst a prudce rozhodil po svahu mohyly. Stál jsem tu v zamyšlení a nikdo mě nerušil. Opět jsem se rozpomněl na podzemí Poetovia, na velký hliněný val, do něhož jsem ve tmě nořil ruce a nacházel kosti… Vyplňuje se všechno, co jsem v té noci zasvěcení zažil a viděl?

Vraceli jsme se po široké cestě podél vodního příkopu. Tábor, vždy šumící a hlučící, byl za vysokou palisádou neuvěřitelně tichý. Konečně jsem uviděl široký mostek ze zcela nových světlých břeven a za ním vysokou věžovitou bránu, zčásti ze starého zdiva, zčásti nouzově opravenou trámovou konstrukcí a stěnami z dřevěné kulatiny. Před mostkem dal Vettius zastavit.

„Sestup z koně, imperátore,“ vybídl mě. „Legie jsou pěší vojsko a jejich vítězný velitel musí branou slávy vejít pěšky.“ Sestoupili jsme všichni, muž ze stráže u brány odváděl koně. „Přejdi přes příkop, pane, brána se ti otevře,“ zvolal Vettius. „Máme čest jít za tebou.“

Odhodlaně jsem přešel most a obě křídla vrat se přede mnou rozevřela. A já naráz překvapením zůstal stát. Širokou ulici principalis zaplňovali legionáři ve vyrovnaných řadách, které se táhly až na rozsáhlé táborové fórum, kde stály těsně vedle sebe další oddíly všech stupňů, jeden za druhým, všichni pod svými znaky a znameními vztyčenými na žerdích do výše. A přímo přede mnou na rozlehlém prostoru za bránou stály čely proti sobě dvě dlouhé řady velitelů a důstojníků vyšších hodností. Ve slunci jasně svítily jejich tasené meče, které drželi pozdvižené do výše a nakloněné vpřed. Čepele proti sobě stojících dvojic se dotýkaly špičkami a tvořily předlouhou lomenou klenbu. Vettius Sabinius mě předešel, obrátil se ke mně čelem a zůstal stát napjatý jak tětiva luku s paží zdviženou k pozdravu.

„Ave Caesar Imperator!“ vykřikl co nejhlasitěji a hned po něm zvolali totéž všichni legionáři, což se podobalo hromobití letní bouře.

„Vejdi bránou své slávy!“ vykřikl Vettius a určitě ho slyšely i oddíly na opačném konci tábora. „Projdi bránou tasených mečů!“

Šel jsem, čepele nade mnou zářily a jejich vzájemné doteky tu a tam jemně zazvonily. Šel jsem dlouho a připadalo mi, že každý musí slyšet tlukot mého srdce, které se po dlouhé době naplnilo radostí. V poslední dvojici byl stejně jako před mnoha lety centurio Aulus, můj soukojenec, můj bratr. Vyšel jsem ven z brány mečů nezraněn žádným ostřím. Všichni legionáři naráz začali křičet, jak dokázali nejvíc, a naplocho bít vší silou meči do štítů. Z okolních luhů prchala zvěř a ulétalo ptactvo na vzdálenost nejméně deseti mil.

Důstojníci vrazili zbraně do pochev a kdekdo se ke mně hnal, aby mi blahopřál. Mezi prvními Glaber, bezpochyby jeden z organizátorů, ale já se obrátil a přede všemi jsem jako prvního objal Aula. Tentokrát se mu meč v ruce nezachvěl jako kdysi v Poetoviu — a všechny děsivé vpády i morové rány byly snad konečně zažehnány.

„Nejlepší obranou je útok,“ řekl jsem na poradě velitelů, kteří se sjeli do Carnunta a podávali mi zprávy o postupném osvobozování celého danubijského limitu od Dolní přes celou Horní Panonii až po Noricum a přilehlé kraje Raetie. „A jaký je náš cíl, mi domini?“ předvedl jsem jim řečnickou otázku. „Zcela vyčistit všechna provinciální území u Danubia, obnovit limes se všemi tábory a kastely a připravit ofenzivu přes řeku na území nepřátel. Tam, kde máme pevně krytá záda, můžeme už nyní začít s dílčími výpady do barbarika. Půjdu jako první příkladem!“

Dal jsem znovu postavit pontonový most přes Danubius nedaleko ústí řeky Moravie a pak jsem v doprovodu početné velitelské skupiny, oddílů vybraných z carnuntských legií a jízdního oddílu z nedalekého kastelu Ala Nova, vstoupil do jižní Moravie, obývané převážně Kvády. Náš výjezd byl spíš vojenským cvičením než vpádem. Podél západního břehu Moravie jsme proti proudu urazili vzdálenost jednodenního pochodu, na noc jsme vybudovali pochodový tábor a strávili v něm dva dny, věnované průzkumu okolí. Třetí den jsme se vraceli. To vzbudilo nelibost u některých horlivých velitelů. Zvláště Elvius Pertinax se domáhal, abychom táhli dál, přešli nížiny kolem Moravie a na kopcích, jež se tyčily na severním obzoru, vyhledali vhodná místa pro předsunuté kastely a opevněná strážiště.

„Budeš mít možnost,“ slíbil jsem mu.

Při návratu jsme na protějším břehu při ústí Moravie pozorovali barbary, jak horlivě opravují vrcholové opevnění nápadného návrší. Dověděl jsem se, že tu kdysi stávalo mohutné keltské oppidum Devodurum. Teď je obsadili Kvádové a získali tak pohraniční strážní pevnost. Dívali jsme se přes řeku, co se jich tam hemží. Umínil jsem si, že na místě Devodura vyroste co nejdříve římský kastel a Elviu Pertinaxovi jsem povolil slíbené tažení. Bylo v souladu s mými záměry a Elvius byl navíc skvělý velitel, osvědčený a zkušený. Roční doba byla příhodná, vrcholilo léto, a i když panovala vedra, legionářům po delší době neuškodí zas jeden pořádný dálkový pochod.

Elvius si vybral několik oddílů z různých sborů a nevelkou skupinu jízdy, ale jádro jeho armády tvořili vojáci XII. legie.

„Prozkoumejte co nejvíc pahorků vhodných pro stavbu pevností,“ řekl jsem Elviovi. Necítil jsem žádné znepokojení a nikdy by mě nenapadlo, že toto tažení vstoupí do dějin, ačkoli na limitu jsem zažil stovky důležitějších bojů, které upadly v zapomenutí.

O katastrofě s neuvěřitelně šťastným koncem přinesl zprávy jízdní posel ještě před návratem vojska z Moravie do Carnunta. Vykládal mi neuvěřitelnou historku a pletl páté přes deváté. Vyhodil jsem ho s tím, že počkám na Elvia.

Když se XII. legie vrátila, byl tábor vzhůru nohama. Každý byl zvědavý, co se vlastně stalo. Zatáhl jsem zarostlého a špinavého Elvia Pertinaxe do pretoria a nesmlouvavě jsem mu řekl: „Do žádné lázně nepůjdeš, dokud mi všechno po pravdě nepovíš.“

„Porušuješ právo římského občana, imperátore,“ šklebil se Elvius, „na důkladnou očistu a holiče. Vytrestá tě to. Obávám se, že zapáchám.“ Měl dobrou náladu, s legií vyvázl ze smrtelného nebezpečí a vrátil se. Já se však tvářil vážně.

„Sedni si a povídej a nic nevynechej!“ nařídil jsem. „Ať je to všechno od začátku do konce!“

Vyprávěl mi, jak v pořádku přejeli most a pochodovali barbarským územím. Zakrátko si všimli, že návrší Devodura se jen černá Kvády.

„Vůbec nás nenapadlo, že potáhnou za námi.“

„To je trestuhodné! Co dělaly hlídky?“

„Prováděly průzkum ve stanovených vzdálenostech přesně podle předpisu. Nezahlédly nic podezřelého. Barbaři za námi zřejmě postupovali kdesi za východním břehem Moravie, kryti hustými porosty. Přes řeku jsem hlídky poslat nemohl. Moravia je nebezpečná, zaplavuje pravidelně okolí a její břehy lemují zrádné bažiny a tekuté písky. Kvádové na rozdíl od nás brody znají. Cestou se k nim asi přidávaly další ozbrojené houfy a jejich vojsko rostlo.“

Káravě jsem potřásal hlavou, ale v duchu jsem jeho důvody uznával. Elvius mi popisoval, jak legionáři pohodlně pochodovali podél západního břehu po známé Jantarové cestě. Elvius stanovil délku denního pochodu jen na necelých dvacet mil a v poledne povolil delší odpočinek ve stínu, neboť vedro přes den se stupňovalo. Druhý den odpoledne dopochodovali legionáři k důležitému rozcestí. Do Moravie se tu od západu vlévá řeka, podle kupeckých map nazývaná Dujas či Duja, a podle ní vedla cesta k severozápadu. Elvius vydal rozkaz odbočit na západ, kde se v dálce rýsovaly pahorky s jedním nápadně vysokým návrším.

Třetí den tažení dospěli legionáři až k té hoře a odhodlaně stoupali vzhůru. Slunce se sice již naklánělo k západu, ale vedro nepolevovalo. Velitelé trvali na výstupu, v tak jasném počasí bylo totiž z vrcholu vidět široko daleko po celém jižním povodí Duje a Moravie a na obzoru až k Danubiu.

„Byl to úžasný rozhled,“ prohlásil Elvius Pertinax. „Prohlíželi jsme si okolní pahorkatinu a uvažovali, kde budou stát naše pevnosti. Pak jsem rozhodl, že na té hoře přenocujeme. Všichni totiž padali únavou. Šlo o návrší, kde byla skála hned pod povrchem, těžko by se tu hloubil příkop a nasypával val, ale všechno tu bylo přichystáno už odedávna. Na širokém vrcholu se rozkládalo jakési prastaré hradiště, jeho valy a příkopy byly dobře zachované, dokonce mělo i zdi a zídky opevnění. Jedinou nevýhodou bylo, že se tu nikde nenacházela voda, ale všichni volali, že jim jejich zásoby na noc vystačí a ráno je doplní dole u potoka.“

„A to mi vykládá tak zkušený velitel!“ málem jsem zakvílel.

„Byla to má chyba, já vím,“ přiznal zkroušeně. „Ale tím úmorným vedrem byli moji muži málem zdecimovaní.“

„Neměl jsi to srdce hnát je zase dolů a rozkázat jim postavit na zelené louce řádný pochodový tábor,“ přikývl jsem. „Doufám, že tak útlocitný už nikdy nebudeš! Co bylo dál?“

Ráno byly všechny stráně a terasy hory kolem dokola hustě obsazené kvádskými bojovníky. Bylo jich neuvěřitelné množství. Elvius pochopil nebezpečí z prodlení a okamžitě se rozhodl využít výhodu útoku shora. Provedl několik výpadů, které měly prorazit nepřátelský kruh. Marně. Zatímco legionáři útočili, napadali je nepřátelé z obou boků, dokonce na ně skákali z vyčnívajících skalisek. Oddíly dvanácté legie se nevzdávaly a na různých místech se pokoušely o průlom. Později odpoledne už vojáci ochabovali, bylo velké horko a všichni měli žízeň. Kvádové sami neútočili, jen vyčkávali. Proč by se namáhali, když žízeň v těchto vedřinách zakrátko vykoná své a Římany dílem zahubí, dílem oslabí tak, že nezdvihnou meč k ráně.

Druhého dne se vše opakovalo, i když pro naše oddíly s ještě horšími výsledky. Elvius i ostatní velitelé se snažili bojovat proti počínající beznaději a poraženeckým náladám. Vymýšleli nové způsoby úniku, nové výpady na různých místech svahu. Stále bez úspěchu. Říman se nevzdává! stalo se heslem třetího dne. Většina vojska se ještě pokoušela proniknout začarovaným kruhem. Vedro se stupňovalo, země sálala horko, skaliska a staré kamenné zdi byly rozpálené jak řeřavé uhlí. Čtvrtý dne uhynula většina koní, bylo jich však příliš málo na to, aby jejich krev napojila tolik žíznivých. Někteří muži už klesali smrtelným vyčerpáním na suchou spálenou trávu.

Pod palčivým sluncem pátého dne bylo všem jasné, že zemřou. Vojáci XII. legie hromadně poklekali a potichu se modlili před smrtí. Ukázalo se totiž, že jsou to většinou křesťané. Kvádský kruh se začal úžit, přibližovat, ale legionáři tím, že tiše a takřka nehybně klečeli, budili u barbarů údiv a strach. Kvádové si nedovedli vysvětlit takové počínání a domnívali se, že je to nějaké kouzlo. Báli se kruh klečících vojáků napadnout.

„Ty jsi s nimi taky klečel?“ vyštěkl jsem na Elvia.

„Ne, pane. Stál jsem, jak se na velitele sluší, a pokud jsem se obracel k nebesům, tedy s prosbou, abych tak vydržel i před nepřítelem, pokusil se o obranu a přijal smrt vstoje.“

„K tomuhle se ještě vrátíme,“ zavrčel jsem. „Teď pokračuj!“

„Ani my, ani Kvádové jsme se nehýbali z místa. Obě strany vyčkávaly a po poledni se náhle setmělo. Nečekanou rychlostí se přihnaly černé mraky, pokryly celou oblohu a nastala tma, kterou rozsvěcovaly jen křižující blesky. Dunění hromu bylo ohlušující. Řeknu ti, pane, takovou bouři nepamatuji,“ pronesl Elvius už živěji. „Z otevřených nebes se řítily proudy vody. Hotový vodopád! Vojáci chytali déšť do vnitřní prohloubené strany štítů, do helmic nebo jen do otevřených úst. Pili a pili… a rychle nabývali sil. Bojovnost se jim vrátila přímo zázračně, velitelé je ani nemuseli formovat a pobízet. Hromadně jsme zaútočili na obklíčení, které se rozpadlo při prvním nárazu, a nepřítel se dal na útěk.“

Kdoví jak si Kvádové tu bouři vykládali, pomyslel jsem si. Legionáři je pronásledovali ještě v údolí a dosáhli bez přehánění skvělého vítězství. Suverénně ovládli celé území kolem jižní Duje a jejího a soutoku s Moravií, neboť nepřítel se stáhl daleko k severu. Když se legionáři vraceli k Danubiu, napadlo Elvia, že XII. legie si bude říkat Fulminata.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy César a gladiátor.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.