Úvodní slovo generálního partnera

Osobní svoboda a soukromé vlastnictví představují hodnoty, které jsou základním předpokladem fungování tržního řádu a garantem demokratického veřejného prostředí.

Není mnoho osobností v dějinách, které s takovou vehemencí, erudovaností a vytrvalostí hájily a vysvětlovaly význam těchto hodnot a myšlenkového proudu označovaného za klasický liberalismus jako Ludwig von Mises.

Je nutné připomenout, že tento liberál starého ražení, ekonom par excellence a politický filozof světového významu chápal svobodu jako hlavní produkt liberalismu. Soukromé vlastnictví pak v jeho pojetí vytvořilo právní stát a rovnost před zákonem – největší právněpolitické výdobytky moderní doby.

Jeho velký žák a souputník Friedrich August von Hayek o něm napsal, že pokud se poohlíží v duchovních dějinách po obdobných postavách, pak je nenachází mezi profesory ani u Adama Smitha, ale spíše se nabízí srovnání s takovými mysliteli jako Voltaire, Montesquie, Tocqueville či John Stuart Mill.

Ludwig von Mises své vrcholné dílo příznačně nazval Lidské jednání – „Human Action“. Jeho ekonomické teorie vycházejí ze zdánlivě prosté úvahy, že jedinec se snaží svým jednáním dospět k materiálně lepšímu postavení, než v jakém se právě nachází. V tom je celá racionalita lidského jednání, které je účelné a zároveň racionální. Tato pravdivá a teoreticky nesmírně významná myšlenka se prolíná celým jeho dílem a implikuje řadu dalších pozoruhodných zjištění a závěrů, které v každém z nás musí zanechat hluboký dojem. Chtěl bych připomenout některé z nich, které z mého pohledu považuji za nejvýznamnější. Za prvé je to bytostný metodologický individualismus, který zkoumá ekonomické jevy jako výsledek činnosti jednotlivců a jejich subjektivních preferencí. Dále je to úvaha o rozšířené antikapitalistické a antipodnikatelské mentalitě, o filozofii antikapitalismu, jež je ideovým výplodem zklamaných intelektuálů, kteří nemají v tomto systému tolik chtěné výsadní postavení. V tržním prostředí významné postavení patří jiným – často tvrdě a systematicky pracujícím podnikatelům a v moderní době i manažerům. Mises v této souvislosti zdůrazňuje, že podnikatel a zakladatel musí své intelektuální schopnosti a intuici rozvíjet více než průměrný spisovatel, malíř či „frivolní“ intelektuál. Vážné je upozornění, že je to právě kapitalismus a působení podnikatelů, které vede k bezpříkladnému zvyšování průměrné životní úrovně. Teorie o suverenitě spotřebitelů snad nejlépe dokumentuje „demokratičnost“ tržního prostředí i skutečnost, že úspěch podnikatele, jeho vzestup i pád jsou v rukou zákazníků, neboť oni jsou jeho pomyslnými voliči.

Misesova reflexe rozdílů mezi byrokratickým a ziskovým managementem je zcela zásadní pro teorii veřejné správy, objasnění chronické neefektivnosti veřejných investic a těžkopádnosti státního aparátu. Byrokratickému managementu chybí vodítko rentability, a proto cesta vpřed vede pouze přes ziskový a komerční management. Jedním z řešení jsou dnes velmi frekventované myšlenky veřejnosoukromého partnerství, poskytování veřejných služeb a řízení veřejných investic privátními subjekty.

Konečně bych chtěl z autorova mnohovrstevného ideového odkazu připomenout to, co je mi obzvlášť blízké, a to je hodnocení úlohy podnikatelů. V Misesově pojetí hnací silou tržního procesu nejsou ani spotřebitelé, ani výrobní faktory, ale prosazující se a spekulující podnikatelé a jejich snaha po dosažení zisku. Právě proto jsou podnikatelé podnikateli, protože rychleji a s větší předvídavostí než jiní nalézají ziskové příležitosti. Na těchto premisách byla později Israelem Kirznerem a dalšími Misesovými žáky formulována „teorie podnikatelského objevování“, která považuje objevování ziskových příležitostí za jádro podnikatelské činnosti a za permanentní faktor tržního procesu směřujícího trvale od nerovnováhy k nikdy dosažitelné rovnováze. Je to právě „ostražitý“ podnikatel, který má stále „oči otevřené a uši nastražené“, aby mu neunikla žádná zisková příležitost. Právě „zvažování“ rizika ztráty vlastních peněz oproti očekávanému zisku je to, co podle Misese „zcela mění úhel pohledu“, neboť zisk či ztráta dopadnou na podnikatele samého. Lze jen dodat, že kdo touto zkušeností neprošel, tak jeho výroky o tržním procesu a podnikatelských rizicích mají pouze omezenou platnost.

Když jsme zakládali Sekyra Group, dodávalo nám odvahu mnohé z výše uvedeného; věřili jsme vědomě i podvědomě těmto myšlenkám. Zároveň jsme však chtěli získat přístup k levnějšímu kapitálu, vytvářet kvalitní produkty pro naše zákazníky a zlepšit své materiální postavení. Pokud se nám něco z toho podařilo, pak i díky síle principů tradic a hodnot, jejichž geniálním představitelem byl právě Ludwig von Mises.

Jsme rádi, že máme tu čest být generálním partnerem českého vydání této mimořádné knihy, která je nenahraditelným ideovým vodítkem jak pro teoretická východiska ekonomů, tak pro praktická jednání podnikatelů.

Dr. Luděk Sekyra

O Sekyra Group

Sekyra Group je největší realitní skupinou v České republice a jedním z nejvýznamnějších developerů v regionu střední a východní Evropy.

Firma PVT, a.s., přispívá velkou měrou v současnosti k rozvoji ICT, nejdynamičtějšího odvětví hospodářství, které prostřednictvím nejmodernějších technologií šíří rychle a kvalitně obrovské množství informací. A právě informace jsou základním kamenem pro svobodné rozhodování jednotlivců.

Naše společnost svou činností v praxi naplňuje teoretický odkaz jednoho z velikánů ekonomického myšlení 20. století. Jsem rád, že naše společnost je partnerem českého vydání Misesova díla “Human Action”.

Marian Pijarski

předseda představenstva a generální ředitel PVT, a. s.

VLASTNICTVÍ, EKONOMIE A SOCIALISTICKÉ EXPERIMENTY

Misesova kniha Lidské jednání (Human Action) je monumentálním počinem a po právu ji lze řadit mezi vrcholná díla společenských věd dvacátého století. Je průkopnickou prací na poli ekonomické teorie, avšak její záběr daleko přesahuje hranice ekonomie – to platilo již v době jejího sepsání před více než půlstoletím, a mnohem více je tomu tak dnes, kdy se přístup ekonomie ještě zúžil.

Jak v doslovu k českému vydání obšírně objasňuje profesor Joseph Salerno, Ludwig von Mises patřil mezi pár „vyvolených“ světových teoretiků, kterým bylo dopřáno vybudovat ucelený systém poznání. Na průlomovém přístupu k porozumění společenským vědám Carla Mengera, zachyceném v jeho Zásadách, vybudoval svou praxeologii – univerzální vědu o logice lidského jednání, která stojí v příkrém kontrastu k mechanickým přístupům, obzvláště přístupu marshallovsko-samuelsonovsko-chicagskému, který tvoří jádro moderní ekonomie hlavního proudu.

Misesův důraz na univerzálnost a praktičnost ekonomie z jeho Lidského jednání činí knihu, které čas nemůže ubrat na kvalitě. Naopak. Je-li ekonomie logickou vědou a mají-li její zákony povahu univerzálních pravd, které budou platit, dokud bude člověk člověkem, nemůže Misesův odkaz zastarat. Je-li navíc ekonomie v Misesově podání vědou, jejíž poznatky nejsou pouze zábavou pro hrstku akademiků, nýbrž představují praktickou výbavu pro každého člověka, jemuž leží na srdci osud vlastní i osud celé společnosti, budou nám Misesovy úvahy zdrojem nesmírného poučení pro posouzení dnešních pokusů českých politiků „konat dobro“, stejně jako pomáhaly lidem v době Misesova života. Jak si pozorný čtenář dozajista všimne, mění se totiž pouze kulisy, podstata problémů tížících společnost zůstává.

A je-li na světě člověk, jehož myšlenky mají speciální důvod být podrobně studovány v České republice v této době, je to právě Ludwig von Mises. Proč?

Je tomu proto, že žijeme v postsocialistické době (byť každodenní politika mnohdy naznačuje, že ono „post“ se zdá být v řadě případů nadbytečné). Snad je ovšem stále součástí převažujícího veřejného mínění názor, že socialismus nedokázal – a nikdo jiný lépe než Ludwig von Mises nevysvětlil, že nemohl dokázat – vytvořit prosperitu srovnatelnou s životní úrovní v zemích, kde se se socialismem neexperimentovalo. Plánovači u nás ani nikde jinde prostě nedokázali přijít s tím, co slíbili, a toto katastrofické selhání nebyli více schopni utajit před zraky veřejnosti! Z toho důvodu jsme byli svědky pokusu o nastolení kapitalismu – došlo k nastolení trhu v některých sektorech, uvolnění některých regulací, plánování centrální bylo do značné míry nahrazeno „soukromým plánováním“ konkurujících si podnikatelů. (1) Po mnoha letech ekonomického chaosu v důsledku národního a mezinárodního socialismu začala podoba ekonomiky alespoň v jisté míře odpovídat potřebám a přáním spotřebitelů.

I v oblasti ekonomické teorie se začaly s pádem socialismu věci měnit. Již si nikdo nemohl dovolit tvrdit, že Sovětský svaz během několika let hospodářsky předstihne vyspělé kapitalistické země, k čemuž se mnozí oslavovaní ekonomové po léta uchylovali. Naprostý hospodářský rozklad v důsledku socialistického plánování a miliony ožebračených lidí vyslaly zastáncům plánování a plošného vládního intervencionismu z řad ekonomů signál, že bude patrně něco špatně s jejich modely, které měly, ale nedokázaly prosperitu přinést. Není-li ekonomie schopna vysvětlit, proč jsou některé země bohaté a jiné nikoli, selhává ve svém poslání. S pádem socialismu začali tedy i ekonomové usilovat o to, aby poskytovali realistické poznatky. Nikdo se již seriózně nemohl nadále zabývat plošným plánováním a navrhovat jej jako návod na cestu k prosperitě. Už se neřeší, zda je kapitalismus lepší než socialismus či nikoli. Spory se dnes vedou „pouze“ o to, jak rozsáhlý má být vládní aktivismus v rámci kapitalismu a ve jménu kapitalismu. Argumenty pro státní aktivismus jsou však z tohoto důvodu dnes mnohem subtilnější, a tedy i mnohem nebezpečnější, než dříve, protože na rozdíl od drakonického socialistického plánování vypadají poměrně nevinně.

O to více je dnes důležité, že se nám poprvé dostává do rukou klasické Misesovo dílo Lidské jednání. Je totiž na čase konečně přestat experimentovat a zahrávat si s plánováním jakéhokoli druhu. Je na čase pochopit, proč plánování – úplné či sektorové – nefunguje. Z toho důvodu je třeba se vrátit k pečlivému studiu argumentů autorů, kteří nebyli překvapeni tragickými důsledky socialismu, keynesovství a intervencionismu; ke studiu děl lidí, kteří své životy zasvětili systematické snaze integrovat ekonomickou vědu do uceleného korpusu poznání, namísto toho, aby se ji snažili rozdělit do hyperspecializovaných a často vzájemně nesouvisejících subdisciplín; tedy k velikánům rakouské školy, v jejímž čele stál po dobu jednoho půlstoletí Ludwig von Mises. (2)

Ludwig von Mises je nejen věhlasným ekonomem, ale i největším teoretikem kapitalismu a liberalismu. (3) Chápal totiž dříve a více než ostatní, že nutným základem funkčního společenského řádu založeného na dělbě práce je vlastnictví. To je také jednoslovným shrnutím konceptu liberalismu. (4)

Popření vlastnictví je na druhou stranu definičním znakem antiteze liberalismu – socialismu. A právě přístup k vlastnictví by nám měl být dnešním poselstvím Misesova přínosu. Na trnité cestě od socialismu ke kapitalismu, s jejímiž nástrahami se každodenně potýkáme, by nám právě respekt k vlastnictví měl sloužit jako kompas, zda se opravdu pohybujeme tímto směrem, nebo zda se nevydáváme náhodou již zase zpět k budování světlých zítřků.

Veřejné mínění se totiž z důvodů, které Mises brilantně popsal ve své knize Byrokracie, (5) systematicky posouvá k většímu etatismu a větší toleranci útoků na vlastnictví. O to důležitější je vracet se k hlubokým argumentům „klasiků“ a nenechat se vtáhnout do současných plytkých politických půtek. Střet české, evropské či americké politické „pravice“ a „levice“ totiž není střetem zastánců a odpůrců vlastnictví. Je jen diskusí o způsobech jeho pošlapání. Cílem hospodářsko-politické aktivity všech politických sil se totiž stala snaha politickými prostředky a regulacemi ekonomiku „zefektivnit“ – manipulovat úrokovými mírami, a tak zajistit dostatek investic; podporovat nezaměstnané, a tím zajistit dostatečnou „efektivní poptávku“; pomocí deficitů veřejných rozpočtů bojovat proti hospodářským krizím, a tak zajistit efektivní využívání zdrojů; zřídit úřady pro dohled na…, a tím zajistit kvalitu, bezpečnost a zdraví. Tento seznam by mohl být téměř nekonečný. Naneštěstí, jak ukazuje Ludwig von Mises ve své knize Lidské jednání, sektorové plánování tohoto typu vede vždy ke katastrofě. Složité společenské systémy existují totiž ve vzájemném propojení a snaha jejich část „zefektivnit“ vede ke zpřetrhání těchto důležitých vazeb a k ekonomickému chaosu. Efektivnost je nutné chápat jako důsledek fungování trhu, který vyrůstá na respektu k vlastnictví – jako výsledek působení podnikatelů, kteří se snaží nahlédnout do budoucnosti a přizpůsobit své chování již dnes budoucím přáním spotřebitelů. Efektivnost nemůže být založena na donucení, pošlapání vlastnictví a jejím následném politickém deklarování, nýbrž je zakořeněna ve vyjádřeném souhlasu dotčených subjektů o vzájemné výhodnosti jejich transakce. Není předpokladem fungování trhů, který má stát skrze svou byrokracii „zařídit“, ale jeho výsledkem!

Každá snaha trh „vylepšit“ totiž trh rozkládá. Ničí onu křehkou a složitou soustavu mírumilovných mezilidských vztahů. Je útokem na koncept vlastnictví, který je organizačním fundamentem společnosti založené na dělbě práce. Jak podotýká Mises:

Neexistuje nic jako přivlastnění si části nikým nevlastněných statků. Výrobky vznikly jako něčí vlastnictví. Chce-li je někdo rozdělovat, musí je nejprve zkonfiskovat. Pro vládní aparát nátlaku a donucení není samozřejmě problém uchýlit se ke konfiskaci a vyvlastnění. To však nedokazuje, že je na těchto postupech možné vybudovat trvalý ekonomický systém.“

Trvalý ekonomický systém, systém hospodářského řádu, musí vlastnictví respektovat, ne jej pod jakoukoli nálepkou pošlapávat – byť jsou touto nálepkou experty vychvalované a tržně znějící návrhy zavedení povinného fondového penzijního spoření nebo „volného“ vstupu konkurence do síťových odvětví, abychom uvedli pár v současnosti módních státem organizovaných projektů. Dnes, stejně jako před půlstoletím, je životně důležité rozumět logice probíhajících společenských procesů. Jak připomíná Ludwig von Mises, „v takto klíčových záležitostech je slepé spoléhání na ,experty‘ a nekritické přijímání populárních sloganů a předsudků rovno vzdání se sebeurčení a poddání se nadvládě jiných lidí. V dnešní situaci neexistuje pro žádného inteligentního člověka nic důležitějšího než ekonomie.“

A těžko si představit kvalitnější výklad principů ekonomie než nestárnoucí monumentální Misesovu knihu Lidské jednání, jež je nyní poprvé předkládána českému čtenáři. Snad i její publikace v českém jazyce přispěje k tomu, že socialistické experimenty všeho druhu na našem území jednou provždy skončí.

Josef Šíma

květen 2006

ÚVOD

1. Ekonomie a praxeologie

Ekonomie je nejmladší ze všech společenských věd. Je pravda, že v uplynulých stech letech se z disciplín, které byly důvěrně známy již starým Řekům, vyvinulo množství věd nových. Zde však došlo pouze k tomu, že se části poznání, které již měly své místo v rámci komplexu systému starého, osamostatnily. Předmět studia se lépe rozčlenil, objevily se v něm dosud nepovšimnuté oblasti, byly aplikovány nové metody a lidé začali na věci pohlížet z jiných úhlů než jejich předchůdci. Samotný předmět se nerozšířil. Ekonomie nicméně pro vědu otevřela sféru dosud nepřístupnou a nemyslitelnou. Odhalení pravidelností v následnosti a vzájemné provázanosti tržních jevů překračovalo rámec tradičního systému učení. Vzniklo poznání, na něž nebylo možné nahlížet ani jako na logiku, matematiku, psychologii, fyziku, ani jako na biologii.

Filozofové se odpradávna pokoušeli odhalit cíle, které se Bůh či příroda snaží v průběhu lidských dějin uskutečnit. Hledali zákony lidského osudu a evoluce. Avšak dokonce i myslitelé, jejichž bádání nemělo žádné teologické sklony, v tomto počínání selhali. Používali totiž chybnou metodu. Zabývali se lidstvím jako celkem nebo nějakým jiným holistickým konceptem, jako jsou národ, rasa či církev. Celkem arbitrárně stanovovali cíle, k nimž musí chování těchto celků spět, avšak nedokázali uspokojivě zodpovědět otázku, jaké faktory jednotlivce nutí k tomu, aby byl cíl sledovaný nevyhnutelnou evolucí celku dosažen. Uchylovali se k zoufalým manévrům: zázračný zásah božstva buď skrze zjevení, či prostřednictvím Bohem seslaných proroků a osvícených vůdců; předzjednaná harmonie; předurčení nebo působení mystické „světové duše“ či „duše národní“. Jiní hovořili o „mazanosti přírody“, která v člověku vytvořila nutkání, pohánějící jej nevědomky přesně tím směrem, kam jej příroda směrovat chce.

Jiní filozofové byli většími realisty. Nepokoušeli se uhodnout plán přírody či Boha. Nazírali na lidské věci pohledem vlády. Chtěli vytvořit pravidla politického jednání, techniku vlády a státnictví. Spekulativní mysli rýsovaly ambiciózní plány pro celkovou reformu a přestavbu společnosti. Ti skromnější nalezli uspokojení ve shromažďování a systematizování dat historické zkušenosti. Všichni ale byli plně přesvědčeni, že v běhu lidských událostí neexistuje žádná obdobná pravidelnost a neměnnost, kterou je možné nalézt ve fungování lidského rozumu a v následnosti přírodních jevů. Nehledali zákony společenské spolupráce, protože se domnívali, že člověk může společnost zorganizovat zcela libovolně. Jestliže společenské podmínky nenaplňovaly přání reformátorů, jestliže se ukázala nerealizovatelnost jejich utopií, spatřovali chybu v morálním selhání člověka. Společenské problémy se považovaly za problémy etické. Pro zkonstruování dokonalé společnosti bylo dle jejich názoru třeba dobrých vládců a ctnostných občanů. S počestnými občany je každá utopie uskutečnitelná.

Odhalení nevyhnutelných provázaností tržních jevů tento názor vyvrátilo. Vyvedeni z míry museli lidé čelit novému pohledu na společnost. Ohromeně zjišťovali, že existuje ještě další pohled, jímž lze nahlížet na lidskou společnost. Není již jen dobro – zlo, poctivost – nepoctivost či spravedlnost – nespravedlnost. V běhu lidských událostí převládají pravidelnosti, jimž se člověk, pokud chce uspět, musí přizpůsobit. Přistupovat ke společenským faktům z pozice cenzora, který je schvaluje či neschvaluje na základě arbitrárních a subjektivních hodnotových soudů, je k ničemu. Zákony lidského jednání a společenské spolupráce je třeba studovat stejně, jako studuje fyzik zákony přírody. Pohled na lidské jednání a společenskou spolupráci jako na předmět vědy o daných vztazích, nikoli již jako předmět normativní disciplíny, ukazující, jak věci mají být, byl naprostou revolucí s nesmírnými následky nejen pro poznání a filozofii, ale i pro společenské jednání.

Po více než století však byly efekty této radikální změny metody uvažování velmi omezené, neboť se lidé domnívali, že se vztahují jen na úzký výsek pole lidského jednání, konkrétně na tržní jevy. Klasičtí ekonomové při svém zkoumání narazili na překážku, kterou nebyli s to odstranit – zdánlivý rozpor v teorii hodnoty. Jejich teorie hodnoty byla chybná a nutila je redukovat záběr jejich vědy. Až do konce devatenáctého století zůstávala politická ekonomie vědou o „ekonomických“ aspektech lidského jednání, teorií bohatství a sobectví. Zabývala se lidským jednáním, jen pokud k němu docházelo na základě něčeho, co bylo velmi neuspokojivě popsáno jako ziskový motiv. Tvrdila, že mimo to existuje ještě další lidské jednání, jehož zkoumání je úkolem pro jiné disciplíny. Transformace myšlení, kterou započali klasičtí ekonomové, byla dovršena až moderní subjektivní ekonomií, jež zahrnula teorii tržních cen do obecné teorie lidské volby.

Dlouhou dobu lidem unikalo, že přechod od klasické teorie hodnoty k teorii subjektivní znamenal více než jen záměnu horší teorie tržní směny za teorii uspokojivější. Obecná teorie volby a preferencí daleko přesahuje horizont ekonomických problémů stanovený ekonomy, počínaje Cantillonem, přes Huma a Adama Smitha až po Johna Stuarta Milla. Je mnohem více než jen pouhou teorií „ekonomické stránky“ lidských snah, o lidské touze po komoditách a zlepšení hmotného blahobytu. Je vědou o všech druzích lidského jednání. Volba určuje všechna lidská rozhodnutí. Když člověk provádí volbu, nevolí pouze mezi různými hmotnými věcmi a službami. Do hry vstupují veškeré lidské hodnoty. Všechny cíle a všechny prostředky, hmotné i duševní, velkolepé i přízemní, vznešené i prosté, jsou seřazeny do jedné škály a podrobeny rozhodování, které vybírá jednu věc a ponechává stranou věci ostatní. Nic, po čem člověk touží nebo čemu se chce vyhnout, nezůstává vně tohoto uspořádání do jediné stupnice preferencí. Moderní teorie hodnoty rozšiřuje vědecký horizont a zvětšuje pole studia ekonomie. Z politické ekonomie klasické školy tak povstává nová obecná teorie lidského jednání, praxeologie. (6) Ekonomické či katalaktické problémy (7) jsou zahrnuty v obecnější vědě a toto pouto již nelze nikdy přetrhnout. Žádné zkoumání úzce ekonomických problémů není možné započít jinak než od aktu volby. Ekonomie se stává součástí, jakkoli dosud nejlépe rozpracovanou, univerzálnější vědy, praxeologie.

2. Epistemologické problémy obecné teorie lidského jednání

V nové vědě se zdálo všechno problematické. Byla cizím prvkem v tradičním systému poznání. Lidé nevěděli, jak ji zařadit a kde pro ni nalézt správné místo. Na druhou stranu však nabyli přesvědčení, že zahrnutí ekonomie do přehledu poznání nevyžaduje přeuspořádání či rozšíření celkového schématu. Považovali svůj katalogový systém za úplný. Jestliže se do něj ekonomie nehodila, chyba mohla spočívat pouze v nesprávném způsobu, jímž ekonomové své problémy chápali.

Zatracovat debaty o podstatě, předmětu a logickém charakteru ekonomie jako akademické slovíčkaření pedantských profesorů je naprostým nepochopením jejich významu. Je široce rozšířeným omylem, že zatímco pedanti utápějí čas v nesmyslných řečech o nejvhodnější metodě způsobu práce, ekonomie samotná, nezávislá na těchto zbytečných sporech, tiše pokračuje svým směrem. Ve sporu o metodu (Methodenstreit) mezi rakouskými ekonomy a pruskou historickou školou, samozvanou „intelektuální strážkyní rodu Hohenzollernů“, a v diskusi mezi Johnem Batesem Clarkem a americkým institucionalismem bylo ve hře mnohem více než jen to, jaký způsob práce je nejplodnější. Skutečný spor se vedl o epistemologické základy vědy o lidském jednání a její logickou legitimizaci. Z pozic epistemologického systému, pro nějž bylo praxeologické myšlení cizí, a logiky, která uznávala jako vědecké – vedle logiky a matematiky – pouze empirické přírodní vědy a historii, se mnoho autorů pokoušelo ekonomické teorii upřít hodnotu a užitečnost. Historismus se ji snažil nahradit ekonomickou historií; pozitivismus doporučoval její substituci iluzorní společenskou vědou, která by přijala logickou strukturu newtonovské mechaniky. Obě tyto školy se shodly v radikálním odmítnutí všech výdobytků ekonomického myšlení. Tváří v tvář těmto útokům nemohli ekonomové zůstat zticha.

Radikálnost tohoto masového zatracení ekonomie byla velmi brzy překonána ještě univerzálnějším nihilismem. Odnepaměti brali lidé v myšlení, mluvení i jednání uniformitu a neměnnost logiky za nezpochybnitelný fakt. Veškeré vědecké zkoumání spočívalo na tomto předpokladu. Při diskusích o epistemologickém charakteru ekonomie autoři poprvé v lidských dějinách popřeli i toto tvrzení. Marxismus tvrdí, že myšlení člověka je určováno jeho příslušností k třídě. Každá společenská třída má vlastní logiku. Produkt myšlení tak nemůže být nic než „ideologická maska“ sobeckých třídních zájmů myslitele. Odmaskovat filozofie a vědecké teorie a ukázat jejich „ideologickou“ prázdnotu je pak úkolem „sociologie poznání“. Ekonomie je „buržoazním“ nástrojem, ekonomové „podlézají“ kapitálu. Jen beztřídní společnost socialistické utopie nahradí „ideologické“ lži pravdou.

Tento polylogismus byl později vyučován také v mnoha dalších formách. Historismus tvrdí, že logická struktura lidského myšlení a jednání se mění v průběhu historické evoluce. Rasistický polylogismus zase přiřazuje zvláštní logiku každé rase. Konečně zde máme iracionalismus, který tvrdí, že se rozum jako takový nehodí k osvětlování iracionálních sil, jež určují lidské chování.

Takové doktríny daleko přesahují meze ekonomie. Zpochybňují nejen ekonomii a praxeologii, ale veškeré lidské poznání a myšlení obecně. Týkají se matematiky a fyziky stejně jako ekonomie. Zdá se proto, že úkol jejich vyvrácení nespadá do žádné konkrétní oblasti poznání, nýbrž do epistemologie a filozofie, což zdánlivě ospravedlňuje postoje těch ekonomů, kteří v tichosti pokračují ve svých studiích, aniž by se nechali rozptylovat epistemologickými problémy a námitkami vznesenými polylogismem a iracionalismem. Fyzikovi je jedno, když někdo stigmatizuje jeho teorie jako buržoazní, západní či židovské; stejně tak i ekonom by měl ignorovat zlehčování a pomluvy. Ať psi štěkají, neměl by jejich štěkotu věnovat žádnou pozornost. Měl by si pamatovat Spinozův výrok: Sane sicut lux se ipsam et tenebras manifestat, sic veritas norma sui et falsi est.

V případě ekonomie však situace není úplně stejná jako v případě matematiky a přírodních věd. Polylogismus a iracionalismus útočí na praxeologii a ekonomii. Ačkoli formulují svá stanoviska obecně tak, že se vztahují na všechny obory poznání, ve skutečnosti je jejich cílem věda o lidském jednání. Považují za iluzorní víru, že by vědecký výzkum mohl přinést výsledky platné pro lidi všech období, ras a společenských tříd, a s radostí znevažují jisté fyzikální a biologické teorie jako buržoazní či západní. Když je však aplikace těchto stigmatizovaných doktrín nutná k řešení nějakých praktických problémů, na kritiku se zapomene. Technologie sovětského Ruska bez skrupulí používá výsledky buržoazní fyziky, chemie a biologie, jako kdyby platily pro všechny třídy. Nacističtí inženýři a doktoři nepohrdali použitím teorií, objevů a vynálezů lidí „podřadných“ ras a národů. Chování lidí všech ras, národů, náboženství, jazykových skupin a společenských tříd jasně ukazuje, že co se týče matematiky, logiky a přírodních věd, doktríny polylogismu a iracionalismu nepřijímají.

S ekonomií a praxeologií se má věc docela jinak. Hlavním motivem pro rozvoj doktrín polylogismu, historismu a iracionalismu bylo poskytnout ospravedlnění pro přehlížení poznatků ekonomie v oblasti určování ekonomických politik. Socialisté, rasisté, nacionalisté a etatisté selhali při pokusech vyvrátit teorie ekonomů a prokázat pravdivost jejich vlastních ničím nepodložených doktrín. Právě tato frustrace je vedla k negaci logických a epistemologických principů, na nichž spočívá veškeré lidské myšlení, a to nejen ve vědeckém výzkumu, ale i v běžných, každodenních činnostech.

Zbavit se těchto námitek jen s poukazem na politické motivy, které je inspirovaly, však není možné. Žádný vědec nesmí dopředu předpokládat, že je odmítnutí jeho teorií nutně neopodstatněné, jestliže je jeho kritik předpojatý kvůli svým emocím nebo stranické příslušnosti. Musí odpovědět na každou výtku bez ohledu na pozadí či motivy, s nimiž byla učiněna. Rovněž není přípustné mlčet tváří v tvář častému názoru, že teorémy ekonomie platí pouze za hypotetických předpokladů, které nejsou v reálném světě nikdy splněny, a nelze je tudíž použít k mentálnímu uchopení reality. Je zajímavé, že některé školy zřejmě souhlasí s tímto názorem, a přesto klidně dál kreslí své křivky a formulují své rovnice. O význam svého uvažování a o vztah ke světu, v němž žijeme, se nezajímají.

Tento postoj je samozřejmě neudržitelný. Dokonale popsat a definovat podmínky a předpoklady, za nichž různá tvrzení platí, je prvním úkolem každého vědeckého zkoumání. Je chybou brát fyziku jako model a vzor pro ekonomický výzkum. Ti, kdo se dopouštějí této chyby, by si měli uvědomit alespoň jednu věc: žádný fyzik nikdy nevěřil, že objasnění nějakých předpokladů a podmínek fyzikálních teorémů leží vně předmětu fyzikálního výzkumu. Klíčovou otázkou, na níž musí ekonomie odpovědět, je, jaký vztah mají její výroky k realitě lidského jednání, jejíž mentální uchopení je cílem ekonomických studií.

Je úkolem ekonomie detailně se vypořádat s tvrzeními, že její poznatky platí pouze pro kapitalistický systém krátkého a již pominuvšího liberálního období západní civilizace. Ze všech oblastí vědění připadá právě na ekonomii povinnost prozkoumat všechny výtky mířící z různých směrů a zpochybňující užitečnost výroků ekonomické teorie pro osvětlování problémů lidského jednání. Systém ekonomického myšlení musí být vystavěn tak, aby byl odolný vůči veškeré kritice ze strany iracionalismu, historismu, panfyzikalismu, behaviorismu a všech odrůd polylogismu. Stav, kdy se každodenně objevují nové argumenty demonstrující absurditu a zbytečnost počínání ekonomů a ekonomové se tváří, jako by se nic nedělo, je neúnosný.

Již nestačí zabývat se ekonomickými problémy uvnitř tradičního rámce. Teorii katalaxie je třeba vybudovat na pevných základech obecné teorie lidského jednání, na praxeologii. Tento postup práce ji nejen zajistí proti množství neoprávněných kritik, ale také osvětlí nemálo problémů, které nebyly dosud dostatečně formulovány, a tím méně vyřešeny. Jedná se zejména o základní problém ekonomické kalkulace.

3. Ekonomická teorie a praxe lidského jednání

Lidé běžně obviňují ekonomy ze zaostalosti. Je samozřejmě jasné, že naše ekonomická teorie není dokonalá. Dokonalost neexistuje ani v poznání, ani v žádné jiné lidské aktivitě. Vševědoucnost je člověku upřena. I nejpropracovanější teorie, o níž si myslíme, že plně uspokojuje naši žízeň po poznání, může být jednoho dne doplněna či nahrazena teorií novou. Věda nám neposkytuje absolutní a konečnou jistotu, pouze jistotu v rámci omezení našich mentálních schopností a existujícího stavu vědeckého myšlení. Vědecká teorie je jen jednou ze zastávek na donekonečna postupujícím pátrání po poznání. Je nutně poznamenána nedostatečností přítomnou v každém lidském snažení. Uznání těchto skutečností nicméně neznamená, že je dnešní ekonomie zaostalá. Znamená pouze to, že je ekonomie živoucí věcí – a žití představuje nedokonalosti i změny.

Výčitky o údajné nedokonalosti jsou vůči ekonomii vznášeny ze dvou odlišných úhlů pohledu.

Na jedné straně existují naturalisté a fyzikalisté, kteří ekonomii obviňují z toho, že není přírodní vědou a nepoužívá laboratorní metody a postupy práce. Jedním z úkolů této knihy je vyvrátit omyly podobných myšlenek. Zde na úvod postačí jen několik slov o jejich psychologickém pozadí. Úzkoprsí lidé běžně poukazují na všechny ohledy, v nichž jsou ostatní lidé jiní. Velbloud se v bajce pohoršuje nad všemi ostatními zvířaty, která nemají hrb, a obyvatelé Ruritánie kritizují obyvatele Laputánie za to, že nejsou Ruritánci. Výzkumník pracující v laboratoři považuje laboratoř za jediné místo smysluplného zkoumání a diferenciální rovnice za jedinou správnou metodu vyjadřování výsledků vědeckých myšlenek. Jednoduše není schopen epistemologické problémy lidského jednání rozpoznat. Ekonomie pro něj nemůže být ničím jiným než jistým druhem mechaniky.

Potom existují lidé, kteří tvrdí, že se společenskými vědami musí být něco špatně, protože společenské podmínky jsou neuspokojivé. Přírodní vědy dosáhly v uplynulých dvou či třech stech letech ohromujících výsledků a jejich praktické využití umožnilo zvýšit všeobecný životní standard na dosud nevídanou úroveň. Avšak společenské vědy, říkají tito kritici, v úkolu zlepšit společenské podmínky zcela propadly. Neskoncovaly s bídou a hladověním, ekonomickými krizemi a nezaměstnaností, válkou a tyranií. Jsou neplodné a k rozvoji štěstí a lidského blahobytu nepřispěly ničím.

Tito nespokojenci si neuvědomují, že ohromný pokrok technologických metod výroby a z toho vyplývající nárůst bohatství a blahobytu byl možný jen díky provádění liberálních politik, které jsou aplikací ekonomického učení. Právě myšlenky klasických ekonomů odstranily odvěké zákony, zvyky a předsudky proti technologickým zlepšením a ze svěrací kazajky cechů, područí vlády a sociálních tlaků různého typu osvobodily génia reformátorů a inovátorů. Klasičtí ekonomové způsobili, že poklesla prestiž dobyvatelů a vyvlastňovatelů, a prokázali společenský přínos plynoucí z podnikatelských aktivit. Žádný z velkých moderních objevů by nebyl prakticky uplatněn, kdyby ekonomové zcela nezničili mentalitu předkapitalistického období. Jev, který se obvykle nazývá „průmyslovou revolucí“, byl plodem ideologické revoluce způsobené doktrínami ekonomů. Ekonomové vyvrátili stará dogmata: že je nepoctivé či nespravedlivé předčit konkurenta výrobou lepších a levnějších statků; že je špatné odchýlit se od tradičních metod výroby; že stroje jsou zlem, protože přinášejí nezaměstnanost; že jedním z úkolů občanské vlády je zabránit efektivním podnikatelům ve zbohatnutí a ochránit méně efektivní před jejich konkurencí; že omezení svobody podnikatelů vládním donucením či mocí dalších společenských sil je vhodným prostředkem ke zvýšení blahobytu země. Britští političtí ekonomové a francouzští fyziokraté udávali tempo modernímu kapitalismu. Oni umožnili pokrok v aplikovaných přírodních vědách, který přinesl ohromný prospěch všem lidem.

Chybou naší doby je právě tato všeobecná neznalost role, kterou politiky ekonomické svobody hrály v technologické evoluci uplynulých dvou set let. Lidé podléhají omylu, že zlepšení metod výroby nastalo ve stejnou dobu jako politika laissez faire pouze náhodou. Oklamáni marxistickými mýty považují moderní industrialismus za výsledek fungování záhadných „produkčních sil“, které žádným způsobem nezávisejí na ideologických faktorech. Klasická ekonomie nebyla, jak se domnívají, faktorem působícím na vznik kapitalismu, nýbrž jeho produktem, jeho „ideologickou nadstavbou“, tzn. doktrínou vyvinutou k obraně nespravedlivých nároků kapitalistických vykořisťovatelů. Odtud se bere tvrzení, že odstranění kapitalismu a nahrazení tržní ekonomiky a svobodného podnikání socialistickým totalitarismem by budoucí rozvoj technologie nijak nepoškodilo. Naopak by vedlo k jejímu zdokonalení, neboť by odstranilo překážky, které před ni kladly sobecké zájmy kapitalistů.

Charakteristickým znakem dnešní doby ničivých válek a společenské dezintegrace je vzpoura proti ekonomii. Thomas Carlyle označil ekonomii za „ponurou vědu“ a Karel Marx stigmatizoval ekonomy, že „podlézají“ kapitálu. Šarlatáni, vychvalující svou zaručenou medicínu a zkratky do pozemského ráje, s radostí shazují ekonomii jako „ortodoxní“ či „reakční“. Demagogové se pyšní svým údajným vítězstvím nad ekonomií. „Praktici“ se chvástají opovržením ekonomií a neznalostí učení „teoretických“ ekonomů. Ekonomické politiky uplynulých dekád byly výsledkem mentality, jež se posmívá jakémukoli druhu zdravé ekonomické teorie a oslavuje mylné doktríny těch, co se ekonomii vysmívají. Takzvaná „ortodoxní“ ekonomie je ve většině zemí vytlačena z univerzit a je prakticky neznámá vrcholným státníkům, politikům a publicistům. Vinu za neuspokojivý stav ekonomických záležitostí nelze samozřejmě svalovat na vědu, jíž jak veřejnost, tak vládci pohrdají a kterou zcela ignorují.

Je třeba zdůraznit, že osud moderní civilizace v podobě rozvinuté v uplynulých dvou stech letech bělochy je neoddělitelně spojen s osudem ekonomické vědy. Civilizace se mohla rozvinout proto, že mezi lidmi převládly myšlenky, jež byly aplikací učení ekonomie na problémy ekonomické politiky. Pokud země budou pokračovat ve směru, na který nastoupily pod vlajkou doktrín, jež ekonomické myšlení odmítají, nutně dojdou zkázy.

Je pravda, že ekonomie je teoretickou vědou a jako taková se zdržuje jakýchkoli hodnotových soudů. Jejím úkolem není říkat lidem, o jaké cíle by měli usilovat. Je vědou o prostředcích používaných k dosažení zvolených cílů, nikoli vědou o volbě cílů. Konečné rozhodnutí, hodnocení a volba cílů přesahují předmět jakékoli vědy. Věda nikdy neříká člověku, jak by měl jednat; pouze mu ukazuje, jak jednat musí, chce-li určitých cílů dosáhnout.

Mnohým lidem se zdá, že je to velmi málo a že věda, omezená na zkoumání toho, co je, a neschopná vyjádřit hodnotové soudy o nejvyšších a konečných cílech, nemá pro život a jednání žádný význam. I to je chyba. Její odhalení však není úkolem těchto úvodních poznámek. Je to jedním z cílů předkládané knihy.

Shrnutí

Uvedené předběžné poznámky byly nezbytné pro vysvětlení, proč tato kniha umísťuje ekonomické problémy do širšího rámce obecné teorie lidského jednání. V současném stadiu ekonomického myšlení i politických diskusí o základních otázkách společenské organizace již není nadále možné pojednání o úzce katalaktických problémech izolovat. Tyto problémy jsou jen částí obecné teorie lidského jednání a tak s nimi musí být nakládáno.

ČÁST PRVNÍ

Lidské jednání

I. JEDNAJÍCÍ ČLOVĚK

1. Účelové jednání a zvířecí reakce

Lidské jednání je účelové chování. Či jinak řečeno: Jednání je působící vůle uvedená v činnost, směřuje k cílům, je smysluplnou odpovědí ega na podmínky a stimuly z jeho prostředí, je vědomým přizpůsobením osoby stavu světa, jenž určuje její život. Uvedené parafráze snad vyjasní danou definici a zabrání možným dezinterpretacím. Definice sama je nicméně adekvátní a nevyžaduje žádné doplňky či komentáře.

Vědomé či účelové chování je v příkrém rozporu s nevědomým chováním, tj. s reflexy a nedobrovolnými odpověďmi tělních buněk a nervů na přicházející stimuly. Lidé se někdy domnívají, že hranice mezi vědomým chováním a nedobrovolnou reakcí sil působících uvnitř lidského těla jsou více méně neurčité. Platí to jen do té míry, že je někdy obtížné stanovit, zda má být nějaké konkrétní jednání považováno za dobrovolné, či nedobrovolné. Rozdíl mezi vědomým a nevědomým je nicméně ostrý a lze jej jasně určit.

Nevědomé chování tělních orgánů a buněk představuje pro jednající ego stejná data jako jakýkoli jiný fakt vnějšího světa. Jednající člověk musí brát v úvahu vše, co se děje uvnitř jeho vlastního těla, stejně jako bere v úvahu ostatní data, například počasí či postoje svých sousedů. Existuje samozřejmě určitá mez, kde má účelové chování moc neutralizovat fungování tělesných faktorů. V rámci jistých limitů je možné dostat tělo pod kontrolu. Člověk někdy může silou své vůle přemoci nemoc, nahradit vrozené či získané nedostatky své fyzické konstituce či potlačit reflexy. Do té míry, do níž je to možné, dochází k rozšiřování pole účelového jednání. Jestliže se člověk zdrží ovládnutí nedobrovolných reakcí buněk a nervových center, ačkoli by tak mohl činit, je jeho chování z našeho pohledu účelové.

Předmětem naší vědy je lidské jednání, nikoli psychologické události, které jednání předcházejí. Právě toto odlišuje obecnou teorii lidského jednání, praxeologii, od psychologie. Tématem psychologie jsou vnitřní události, které ústí či mohou ústit do konkrétního jednání. Tématem praxeologie je jednání jako takové. Tím je rovněž upraven vztah praxeologie k psychoanalytickému konceptu podvědomí. Psychoanalýza je také psychologií a nezkoumá jednání, nýbrž síly a faktory, které člověka ke konkrétnímu jednání nutí. Psychoanalytické podvědomí je psychologickou, nikoli praxeologickou kategorií. Zda jednání vychází z jasného rozvažování, nebo je vůle řízena zapomenutými vzpomínkami a potlačenými přáními, nemá na podstatu jednání vliv. Jak vrah, který je k zločinu veden podvědomým nutkáním (Id), tak i neurotik, jehož nenormální chování připadá nezkušenému pozorovateli jednoduše nesmyslné, jednají. Stejně jako každý jiný i oni směřují k jistým cílům. Je zásluhou psychoanalýzy, že ukázala, že i jednání neurotiků a psychopatů má smysl, že i oni jednají a směřují k cílům, ačkoli my, kdo se považujeme za zdravé a rozumné, považujeme uvažování určující jejich volbu cílů za nesmyslné a prostředky, které si k dosažení těchto cílů vybírají, za odporující sledovanému účelu.

Termín „nevědomý“, tak jak jej používá praxeologie, a termíny „podvědomý“ a „nevědomý“, jak je aplikuje psychoanalýza, náležejí do dvou odlišných systémů myšlení a výzkumu. Praxeologie stejně jako ostatní odvětví vědění vděčí psychoanalýze za mnohé. Tím důležitější je proto uvědomit si hranici, která praxeologii od psychoanalýzy odděluje.

Jednání nepředstavuje pouhé udávání preferencí. Člověk projevuje preference rovněž v situacích, v nichž jsou věci a události nevyhnutelné či se jako nevyhnutelné jeví. Člověk tak může preferovat slunce před deštěm a může si přát, aby slunce mraky rozehnalo. Ten, kdo si pouze přeje a doufá, nezasahuje aktivně do běhu událostí a vlastního osudu. Jednající člověk naproti tomu volí, určuje a pokouší se dosáhnout cíle. Ze dvou věcí, které nemůže mít současně, si vybírá jednu a vzdává se druhé. Jednání proto vždy zahrnuje braní i zřeknutí se.

Vyjádření přání a nadějí či oznámení plánovaného jednání může být jistou formou jednání, pokud samo směřuje k naplnění jistého účelu. Nesmí však být zaměňováno s jednáním, na které odkazuje. Není totožné s jednáním, které oznamuje, doporučuje nebo odmítá. Jednání je reálnou věcí. Počítá se celkové chování člověka, nikoli pouhé mluvení o plánovaných, avšak neuskutečněných aktech. Na druhou stranu je třeba jednání jasně odlišit od vykonávání práce. Jednání znamená použití prostředků pro dosažení cílů. Zpravidla je jedním z těchto prostředků lidská práce. Nemusí to tak ale být vždy. Za jistých specifických okolností postačí slovo. Ten, kdo vydává příkazy či zákazy, může jednat, aniž by konal práci. Mluvit či mlčet, smát se či zůstat vážný, to vše může být jednáním. Spotřebovávat a užívat si je jednáním stejně jako zdržet se dostupné spotřeby a zábavy.

Praxeologie tedy nerozlišuje mezi „aktivním“ či energickým a „pasivním“ či netečným člověkem. Rázný člověk, pilně se snažící zlepšit své vlastní podmínky, nejedná ani více, ani méně než člověk letargický, který odevzdaně přijímá věci tak, jak na něj dopadají. Nedělat nic a být nečinný je totiž také jednání, i ono určuje běh věcí. Kdekoli jsou přítomny podmínky pro lidský zásah, jedná člověk bez ohledu na to, zda zasáhne či nikoli. Ten, kdo snáší, co by mohl změnit, nejedná o nic méně než ten, kdo za účelem dosáhnout odlišného výsledku zasáhne. Jedná i člověk, který se zdrží ovlivňování působení fyziologických a instinktivních faktorů, které mohl ovlivnit. Jednat neznamená pouze něco dělat, ale i neudělat něco, co uděláno být mohlo.

Můžeme říci, že jednání je projevením lidské vůle. To by však k našemu poznání nic nepřidalo, neboť termín vůle neznamená nic jiného než schopnost člověka volit mezi různými stavy věcí, preferovat jednu věc, obětovat jinou a dále se chovat dle učiněného rozhodnutí s cílem dosáhnout zvoleného stavu a vzdát se stavů ostatních.

2. Předpoklady lidského jednání

Spokojeností či uspokojením nazýváme takový stav lidské bytosti, který nevede a nemůže vést k jednání. Jednající člověk chce nahradit méně uspokojivý stav věcí stavem uspokojivějším. Jeho mysl si představuje podmínky, jež by mu vyhovovaly lépe, a jednání směruje k dosažení tohoto žádoucího stavu. Incentivem, který nutí člověka jednat, je vždy pociťovaná nespokojenost. (8) Člověk dokonale spokojený se stavem svých věcí by neměl žádný incentiv něco měnit. Neměl by ani přání, ani touhy; byl by dokonale spokojený. Nejednal by; jednoduše by žil, aniž by se o cokoli staral.

Nespokojenost a vidina uspokojivějšího stavu však samy o sobě nestačí k tomu, aby člověk jednal. Je třeba ještě třetí podmínky: očekávání, že má účelové chování moc odstranit či alespoň zmírnit pociťovanou nespokojenost. Bez této podmínky není žádné jednání myslitelné. Člověk se musí podřídit nevyhnutelnému, podrobit se osudu.

Toto jsou tedy obecné podmínky lidského jednání, podmínky, za kterých člověk žije. Není pouze homo sapiens, ale také homo agens. Potomci člověka, kteří jsou ať již v důsledku vrozených či získaných postižení neodstranitelně neschopni jakéhokoli jednání, nejsou (v přísném smyslu toho termínu, nikoli pouze ve smyslu právním) ve skutečnosti lidmi. Ačkoli je zákony a biologie považují za lidi, postrádají základní vlastnost lidství. Ani nově narozené dítě není jednající bytostí. Ještě neurazilo celou cestu od početí k plnému rozvoji svých lidských kvalit. Na konci tohoto vývoje se však lidskou bytostí stane.

O štěstí

V běžné řeči říkáme o člověku, že je šťastný, pokud se mu podaří dosáhnout svých cílů. Přesněji bychom jeho stav měli popsat tak, že je šťastnější, než byl předtím. Proti zvyku, který definuje lidské jednání jako snahu o dosažení štěstí, však neexistuje žádná platná námitka.

Musíme se nicméně vyhnout běžným nedorozuměním. Konečným cílem lidského jednání je vždy uspokojení přání jednajícího. Mimo individuálních hodnotových soudů, které se liší člověk od člověka i u jednoho člověka v různém čase, neexistuje žádný standard většího či menšího uspokojení. Člověk si určuje sám, dle standardů vlastní vůle a soudů, svým vlastním subjektivním hodnocením, co jej činí nespokojeným a méně nespokojeným. Nikdo není v pozici, aby mohl určit, co udělá člověka šťastnějším.

Uvedené skutečnosti se nijak nevztahují k antitezím egoismu a altruismu, materialismu a idealismu, individualismu a kolektivismu, ateismu a náboženství. Existují lidé, jejichž jediným cílem je zlepšit podmínky svého vlastního ega. Jiným lidem naopak vědomí utrpení jejich druhů způsobuje neméně či dokonce ještě více nespokojenosti než potřeby jejich vlastní. Někteří lidé si nepřejí nic jiného než uspokojení svých chutí po sexuálních vztazích, jídle, pití, dobrém bydlení a dalších hmotných věcech. Jiní lidé se však více starají o uspokojení potřeb, kterým obvykle říkáme „vyšší“ či „duchovní“. Někteří touží přizpůsobit své jednání požadavkům společenské spolupráce; na druhé straně existují vzpurní lidé, kteří jakýmkoli pravidlům společenského života vzdorují. Pro některé lidi je konečným cílem pozemské pouti příprava na život v blaženosti. Někteří lidé nevěří v učení žádného z náboženství a nedovolují, aby jejich život ovlivňovalo.

Praxeologie je vůči konečným cílům jednání indiferentní. Její závěry jsou platné pro všechny typy jednání bez ohledu na to, k jakým cílům směřují. Je vědou o prostředcích, nikoli o cílech. Termín štěstí používá v čistě formálním smyslu. V praxeologické terminologii je věta: „Jediným cílem člověka je dosáhnout štěstí“ tautologická. Neříká nic o stavu věcí, od něhož člověk štěstí očekává.

Myšlenka, že incentivem lidské aktivity je vždy nějaká nespokojenost a jejím cílem maximální možné odstranění této nespokojenosti, tedy obšťastnění člověka, je podstatou učení eudaimonismu a hédonismu. Epikurejské ataraxia je stavem dokonalého štěstí a uspokojení, k němuž směřuje veškeré lidské jednání, aniž by jej mohlo kdy plně dosáhnout. Vzhledem k velikosti této myšlenky je jen zcela nepodstatné, že mnozí zástupci této filozofie nerozpoznali čistě formální charakter strasti a radosti a přiřazovali jim materiální a tělesný význam. Teologické, mystické a další školy heteronomní etiky jádrem epikurejství neotřásly, neboť vůči němu nebyly schopny vznést žádnou jinou námitku, než že opomíjí „vyšší“ a „ctnostnější“ radosti. Je pravda, že mnohé z raných prací zastánců epikurejství, eudaimonismu, hédonismu a utilitarismu jsou v některých aspektech náchylné k dezinterpretacím. Jazyk moderních filozofů a ještě více moderních ekonomů je ale tak přesný a jednoznačný, že k žádné dezinterpretaci dojít nemůže.

O instinktech a pudech

Porozumění základním problémům lidského jednání nelze nijak posunout metodami instinktivní sociologie. Tato škola klasifikuje různé konkrétní cíle lidského jednání a každé třídě přisuzuje jako její motiv nějaký instinkt. Člověk se jeví jako bytost poháněná různými vrozenými instinkty a temperamenty. Má se za to, že toto vysvětlení jednou provždy vyvrací odporné učení ekonomie a utilitární etiky. Avšak již Feuerbach správně ukázal, že každý instinkt je instinktem ke štěstí. (9) Metoda instinktivní psychologie a instinktivní sociologie spočívá v arbitrární klasifikaci bezprostředních cílů jednání a v jejich zvěcnění. Zatímco praxeologie říká, že cílem jednání je odstranění jisté nespokojenosti, instinktivní psychologie tvrdí, že je jím uspokojení instinktivního pudu.

Mnozí zastánci instinktivní školy jsou přesvědčeni, že dokázali, že jednání není určováno rozumem, nýbrž vyplývá z hlubin vrozených sil, pudů, instinktů a dispozic, které nelze nijak racionálně osvětlit. Jsou si naprosto jisti svým úspěchem při odhalování plytkosti racionalismu a při znevažování ekonomie coby „souboru mylných vývodů, založeném na chybných psychologických předpokladech“. (10) Racionalismus, praxeologie a ekonomie však nepojednávají o konečných zdrojích a cílech jednání. Zabývají se použitím prostředků k dosažení sledovaných cílů. Jakkoli neuchopitelná může být hloubka, v níž pudy a instinkty vznikají, prostředky, které člověk volí pro jejich uspokojení, jsou určovány racionálním zvážením nákladů a úspěchu. (11)

Ten, kdo jedná na základě emocionálních pudů, také jedná. Od ostatních typů jednání se emocionální jednání odlišuje jiným hodnocením vstupů a výstupů. Emoce narušují hodnocení. Člověk rozvášněný emocemi považuje cíle za daleko více žádoucí a cenu, kterou musí zaplatit, za nižší, než kdyby měl chladnou hlavu. Lidé nikdy nepochybovali, že dokonce i v emocionálně vypjatém stavu zvažují prostředky a cíle a že je možné ovlivnit výsledek tohoto rozhodování tím, že se zvýší náklady podlehnutí pudům vášně. Trestat mírněji trestné činy spáchané ve stavu emocionálního vzrušení či pod vlivem drog znamená tyto excesy podporovat. Není pravda, že hrozba přísného potrestání neodradí lidi vedené zdánlivě nepřemožitelnou vášní.

Chování zvířat interpretujeme na základě předpokladu, že zvířata podléhají momentálním pudům. Když pozorujeme, jak se zvířata živí, mají potomstvo a napadají ostatní zvířata či lidi, hovoříme o potravním instinktu, reprodukčním instinktu či instinktu k agresivitě. Předpokládáme, že jsou vrozené a vytrvale žádají své uspokojení.

S lidmi je to ale jinak. Člověk není bytostí, která by se nedokázala vzepřít instinktům, jež nejnaléhavěji volají po svém uspokojení. Člověk dokáže emoce a pudy potlačit. Dokáže racionalizovat své chování. Zřekne se uspokojení nutkavého pudu, jen aby uspokojil ostatní přání. Není loutkou v rukou svých choutek. Muž se nevrhá na každou ženu, která zjitří jeho smysly, nezhltne každý kousek jídla, který jej zláká, nesrazí každého člověka, kterého by si přál zabít. Svá přání a tužby uspořádává do škály, volí, či krátce řečeno, jedná. Právě to, že člověk vědomě uspořádává své chování, jej odlišuje od zvířat. Člověk je bytostí se zábranami, která ovládá své pudy a touhy, která má moc instinktivní přání a pudy potlačit.

Může se stát, že se pud objeví s takovou naléhavostí, že žádná nevýhoda, kterou by jeho uspokojení mohlo přinést, se nezdá natolik velká, aby zabránila jeho naplnění. I zde se objevuje volba. Člověk se rozhoduje pro podlehnutí danému přání. (12)

3. Lidské jednání jako konečná danost

Člověk od nepaměti toužil poznat prvotního hybatele, příčinu všech věcí a všech změn, poslední substanci, z níž vše povstává a která je příčinou sebe sama. Věda je skromnější. Je si vědoma omezení lidské mysli a lidské snahy poznávat. Jejím cílem je vystopovat všechny jevy k jejich příčinám. Chápe však, že tato snaha musí nutně narazit na nepřekonatelné překážky. Jsou jevy, které nelze analyzovat a vysvětlit pomocí jiných jevů. Jsou konečnou daností. Pokrok vědeckého zkoumání může odhalit, že něco, dříve považované za konečnou danost, lze rozložit na další součásti. Vždy však bude existovat nějaký neredukovatelný a dále neanalyzovatelný jev, nějaká konečná danost.

Monismus učí, že existuje jen jedna konečná substance, dualismus, že jsou dvě, pluralismus, že jich je mnoho. O tyto problémy se nemá smysl přít. Takové metafyzické spory nemají řešení. Současný stav našeho vědění nám neposkytuje prostředky k podání odpovědi, kterou by každý rozumný člověk musel považovat za uspokojivou.

Materialistický monismus tvrdí, že lidské myšlenky a rozhodování jsou produktem fungování tělesných orgánů, mozkových buněk a nervů. Lidské myšlení, vůle a jednání jsou zcela zapříčiňovány hmotnými procesy, které budou jednou plně vysvětleny metodami fyzikálního a chemického zkoumání. I toto je metafyzickou hypotézou, ačkoli ji její zastánci považují za neotřesitelnou a nepopiratelnou vědeckou pravdu.

K vysvětlení vztahu mysli a těla se objevily různé doktríny. Jsou nicméně jen pouhými domněnkami bez jakéhokoli vztahu k pozorovaným faktům. Jediné, co lze říci s jistotou, je, že mezi duševními a fyziologickými procesy existuje vztah. O podstatě a fungování těchto vztahů však víme velmi málo, pokud vůbec něco.

Konkrétní lidské soudy a jednání není možné dále analyzovat. Můžeme oprávněně předpokládat, že zcela závisejí a jsou podmíněny dalšími příčinami. Dokud však nevíme, jak vnější fakta – fyzikální a fyziologická – tvoří v lidské mysli konkrétní myšlenky a rozhodnutí ústící do konkrétního jednání, musíme čelit nepřekonatelnému metodologickému dualismu. Při současném stavu poznání jsou základní výroky pozitivismu, monismu a panfyzikalismu pouhými metafyzickými postuláty bez sebemenšího vědeckého základu. Jsou pro vědecký výzkum nesmyslné a nepotřebné. Rozum a zkušenost nám ukazují dvě samostatné sféry: vnější svět fyzikálních, chemických a fyziologických jevů a vnitřní svět myšlenek, pocitů, hodnocení a účelového jednání. Žádný most tyto dvě sféry – alespoň pokud dnes víme – nespojuje. Stejné vnější události někdy vedou k odlišným odpovědím člověka a různé vnější události naopak vytvářejí odpovědi stejné. Nevíme proč.

Ve světle těchto událostí nelze než základní tvrzení monismu a materialismu odmítnout. Můžeme, ale nemusíme věřit tomu, že přírodní vědy jednoho dne uspějí při vysvětlování tvorby konkrétních myšlenek, hodnotových soudů a jednání stejným způsobem, jakým vysvětlují tvorbu chemických sloučenin jako nutný a nevyhnutelný výsledek určité kombinace prvků. V mezidobí nezbývá než přijmout metodologický dualismus.

Lidské jednání je jedním z procesů způsobujících změnu. Je prvkem kosmické aktivity. Proto je legitimním předmětem vědeckého zkoumání. A jelikož – alespoň za současného stavu poznání – nemohou být nalezeny jeho příčiny, je třeba jej považovat za konečnou danost a jako takové se musí studovat.

Je pravda, že změny způsobené lidským jednáním jsou zcela nicotné v porovnání s účinky působení velkých kosmických sil. Z pohledu věčnosti a nekonečného vesmíru je člověk nekonečně malým bodem. Pro člověka je však lidské jednání a jeho nestálost realitou. Jednání je esencí jeho přirozenosti a existence, prostředkem k zachování života a povznesení se nad úroveň rostlin a zvířat. Jakkoli může být lidské jednání pomíjivé a prchavé, pro člověka a lidskou vědu má prvořadou důležitost.

4. Racionalita a iracionalita;subjektivismus a objektivita praxeologického výzkumu

Lidské jednání je nutně jednáním racionálním. Termín „racionální jednání“ je pleonasmus a jako takový je třeba ho odmítnout. Při aplikaci na konečné cíle jednání jsou výrazy racionální a iracionální nevhodné a nesmyslné. Konečným cílem jednání je vždy uspokojení nějakých přání jednajícího člověka. Jelikož nikdo není v postavení, aby mohl nahradit hodnotové soudy jednajícího člověka svými vlastními soudy, je marné se o cílech a rozhodnutích ostatních lidí vyjadřovat. Nikdo nemá kvalifikaci k tomu, aby určil, co by někoho jiného učinilo šťastnějším, či naopak méně šťastným. Kritici nám buď říkají, co se domnívají, že by dělali na místě ostatních lidí, nebo s arogancí diktátorů lehkovážně ignorují vůli a tužby ostatních a prohlašují, jaké podmínky těchto jiných lidí by lépe vyhovovaly jim, kritikům samotným.

Obvykle se jednání nazývá iracionální, pokud směřuje k naplnění „ideálních“ či „vyšších“ uspokojení na úkor materiálních a hmotných výhod. V tomto smyslu například lidé říkají – někdy souhlasně, někdy nesouhlasně –, že člověk, který obětoval život, zdraví či bohatství pro dosažení vyšších cílů – věrnosti náboženskému, filozofickému a politickému přesvědčení či svobody a prosperity vlastního národa – je motivován iracionálními důvody. Usilování o tyto vyšší cíle však není ani více, ani méně racionální či iracionální než usilování o jakýkoli jiný lidský cíl. Předpokládat, že touha zajistit si základní lidské potřeby a zdraví je racionálnější, přirozenější či ospravedlnitelnější než touha po jiných předmětech, je chybou. Platí, že chuť na jídlo a teplo je společná lidem a ostatním savcům a že člověk, kterému jídlo a přístřeší chybí, zpravidla soustřeďuje své úsilí na uspokojení těchto potřeb a o ostatní se příliš nestará. Pud k životu, zachování vlastní existence a využití každé příležitosti k posílení vlastních životních sil, je primární vlastností života přítomnou v každé žijící bytosti. Podlehnout těmto pudům však není pro člověka nezbytnou nutností.

Zatímco všichni ostatní živočichové jsou bezpodmínečně vedeni svými pudy k zachování života a k rozmnožování, člověk má moc ovládnout i tyto pudy. Umí kontrolovat své sexuální touhy i vůli k životu. Dokáže obětovat život, jestliže podmínky, za kterých by mohl přežít, se zdají být neúnosné. Člověk dokáže zemřít pro nějakou věc či spáchat sebevraždu. Žít je pro člověka výsledkem volby, hodnotovým soudem.

Totéž platí pro touhu žít v dostatku. Již samotná existence asketů a lidí, kteří odmítají hmotné zisky z důvodů svého přesvědčení či zachování důstojnosti a sebeúcty, je důkazem, že usilování o hmotné statky není nutností, nýbrž výsledkem volby. Samozřejmě že většina lidí upřednostňuje bohatství před chudobou a zdraví před nemocí.

Považovat pouze uspokojení tělesných fyziologických potřeb za „přirozené“, a proto „racionální“, a vše ostatní za „umělé“, a proto „iracionální“, je zcela arbitrární. Charakteristickou vlastností lidské povahy je, že člověk neusiluje pouze o potravu, přístřeší a soužití s partnerem, jak je tomu u zvířat, ale že směřuje i k dalším druhům uspokojení. Člověk má specificky lidská přání a potřeby, které lze nazvat „vyšší“ a které s ostatními savci nesdílí. (13)

Když se výraz racionální a iracionální použije na prostředky zvolené k dosažení cílů, představuje soud o vhodnosti či přiměřenosti použitých postupů. Kritik metodu schvaluje či neschvaluje z pohledu toho, zda je či není vhodná k dosažení daného cíle. Je fakt, že lidský rozum není neomylný a že člověk ve volbě a použití prostředků velmi často chybuje. Jednání nevhodné k dosažení sledovaného cíle nenaplní očekávání. Příčí se svému účelu, ale je racionální, to znamená, že je výsledkem rozumného, ačkoli chybného, uvažování a pokusu, jakkoli nefunkčního, dosáhnout konkrétního cíle. Lékaři, kteří před sto lety používali k léčení rakoviny jisté postupy, jež dnešní lékaři odmítají, byli z pohledu současné patologie špatně vzdělaní, a proto neefektivní. Nejednali však iracionálně, dělali maximum. Je pravděpodobné, že za sto let budou mít jiní lékaři k léčbě této nemoci jiné léky. Budou efektivnější než naši lékaři, nikoli však racionálnější.

Opakem k jednání není iracionální chování, ale reaktivní odpověď na stimuly ze strany tělesných orgánů a instinktů, které vůli dané osoby nepodléhají. Na stejný stimul může člověk za jistých podmínek odpovědět jak reaktivně, tak i jednáním. Jestliže člověk pozře jed, mobilizují se síly uvnitř organismu, které se snaží jed neutralizovat. K tomu může člověk aktivně zasáhnout tím, že si vezme protijed.

Co se týče problému antitezí racionální a iracionální, neexistuje mezi přírodními a společenskými vědami žádný rozdíl. Věda vždy je a musí být racionální. Je snahou po mentálním uchopení jevů univerza tím, že systematicky uspořádává veškeré dostupné poznání. Jak jsme však ukázali dříve, analýza předmětů na jejich jednotlivé části musí dříve či později nutně narazit na bod, za nějž už jít nemůže. Lidská mysl si dokonce ani nedokáže představit druh poznání, který by nebyl omezen konečnou daností, jež se vzpírá další analýze a redukci. Vědecká metoda, vedoucí mysl až k tomuto bodu, je zcela racionální. Onu konečnou danost lze nazývat iracionálním faktem.

Dnes je moderní vyčítat společenským vědám, že jsou čistě racionální. Nejpopulárnější výtkou proti ekonomii je, že přehlíží iracionalitu života a skutečnosti a že se pokouší nekonečnou mnohost jevů vměstnat do suchých racionálních schémat a bezkrevných abstrakcí. Není absurdnějšího tvrzení. Stejně jako každá jiná věda jde i ekonomie tak daleko, jak jí racionální metoda dovolí. Pak se zastaví a stanoví fakt, jemuž čelíme s konečnou daností, tedy jev, který nemůže (alespoň za současného stavu poznání) být dále analyzován.

Učení praxeologie a ekonomie platí pro každé lidské jednání bez ohledu na jeho motivy, příčiny a cíle. Konečné hodnotové soudy a konečné cíle lidského jednání jsou pro jakékoli vědecké zkoumání daností, nelze je dále analyzovat. Praxeologie pojednává o způsobech a prostředcích k dosažení takovýchto konečných cílů. Jejím předmětem jsou prostředky, nikoli cíle.

V tomto smyslu hovoříme o subjektivismu obecné teorie lidského jednání. Volbu konečných cílů jednajícím člověkem bere jako data. Vzhledem k nim je zcela neutrální a vyhýbá se veškerým hodnotovým soudům. Jediný standard, který používá, je, zda jsou zvolené prostředky vhodné k dosažení sledovaných cílů. Když eudaimonismus mluví o štěstí, utilitarismus a ekonomie o užitku, musíme tyto termíny interpretovat subjektivním způsobem jako cíle, k nimž člověk směřuje, protože je to v jeho očích žádoucí. Pokrok moderního významu eudaimonismu, hédonismu a utilitarismu oproti dřívějšímu významu materiálnímu a stejně tak i pokrok moderních subjektivních teorií hodnoty oproti objektivní teorii hodnoty klasické politické ekonomie spočívá právě v tomto formalismu. V subjektivismu současně spočívá i objektivita naší vědy. Protože je subjektivní a bere hodnotové soudy jednajících lidí jako konečná data nepřístupná dalšímu kritickému zkoumání, je nad všemi stranickými a dílčími zájmy, je lhostejná vůči konfliktu všech škol dogmatismu a etických doktrín. Není zatížena hodnocením a předběžnými názory a soudy, je univerzálně platná a absolutně a plně lidská.

5. Kauzalita jako podmínka jednání

Člověk dokáže jednat, protože má schopnost objevit kauzální vztahy, které určují změny a dění ve světě. Jednání vyžaduje a předpokládá kategorii kauzality. Pouze člověk, jenž vidí svět ve světle kauzality, je způsobilý jednat. V tomto smyslu lze říci, že existuje kauzalita kategorií jednání. Kategorie prostředků a cílů předpokládá kategorii příčiny a účinku. Ve světě bez kauzality a pravidelnosti jevů by neexistovalo žádné místo pro lidské myšlení a lidské jednání. Takový svět by byl zcela chaotický a člověk by v něm marně hledal nějakou orientaci či vedení. Dokonce není ani schopen si takový chaotický svět představit.

Nevidí-li člověk žádné kauzální vztahy, nemůže jednat. Tento výrok nelze obrátit. Dokonce i kdyby znal ony kauzální vztahy, nemůže jednat, nedokáže-li příčiny ovlivnit.

Archetypem výzkumu kauzality bylo: kde a jak musím zasáhnout, abych změnil chod událostí oproti směru, jímž by se ubíraly bez mého zásahu, tak, aby výsledek lépe vyhovoval mým přáním? V tomto smyslu se člověk táže: kdo nebo co je v pozadí věcí? Hledá pravidelnosti a „zákon“, protože chce zasáhnout. Až později bylo toto hledání metafyzikou interpretováno šířeji jako hledání konečných příčin bytí a existence. Trvalo staletí, než se tyto přehnané a extravagantní myšlenky navrátily zpět k otázce, kde je třeba či by mělo být možné zasáhnout, abychom dosáhli toho či onoho cíle.

Nakládání s problémem kauzality v uplynulých desetiletích bylo díky zmatku vnesenému některými prominentními fyziky spíše neuspokojivé. Nezbývá než doufat, že tato nepříjemná kapitola v historii filozofie bude pro budoucí filozofy sloužit jako varování.

Existují změny, jejichž příčiny jsou pro nás, alespoň v současnosti, neznámé. Někdy se nám podaří získat částečnou znalost, takže můžeme říci: v 70 procentech všech případů A vede k B, ve zbytku případů k C či dokonce D, E, F a tak dále. Abychom tuto neúplnou informaci mohli nahradit informací přesnější, museli bychom A rozložit na jeho součásti. Dokud to není možné, musíme se smířit s takzvaným statistickým zákonem. To však nijak neovlivňuje praxeologický význam kauzality.

Filozofické, epistemologické a metafyzické problémy kauzality a nedokonalé indukce přesahují rámec praxeologie. Nezbývá než konstatovat fakt, že aby mohl člověk jednat, musí znát kauzální vztahy mezi událostmi, procesy a stavy věcí. A pouze pokud zná tento vztah, může dosáhnout sledovaných cílů. Jsme si plně vědomi, že se tímto tvrzením pohybujeme v kruhu. Důkaz, že jsme správně odpozorovali kauzální vztah, totiž spočívá v tom, že jednání vedené touto znalostí přinese očekávaný výsledek. Tomuto důkazu v bludném kruhu se však nemůžeme vyhnout právě proto, že kauzalita je kategorií jednání. A protože je takovou kategorií, musí praxeologie tomuto základnímu problému filozofie věnovat jistou pozornost.

6. Alter ego

Jestliže budeme chápat termín kauzality v jeho nejširším smyslu, lze teleologii nazvat druhem kauzálního zkoumání. Konečné příčiny jsou prvními ze všech příčin. Příčina události je spatřována v jednání či kvazijednání, směřujícímu k nějakému cíli. Primitivní člověk i dítě považují ve svém naivně antropomorfním postoji za docela možné, že je každá změna a událost výsledkem jednání bytosti, jednající obdobně jako oni. Věří, že zvířata, rostliny, hory, řeky, gejzíry a dokonce i kameny a nebeská tělesa jsou stejně jako oni jednajícími bytostmi obdařenými vůlí a pocity. Až v pozdějších etapách kulturního vývoje člověk odhazuje tyto animistické myšlenky a nahrazuje je mechanistickým pohledem na svět. Mechanistický princip se ukazuje natolik uspokojivý, že lidé nakonec uvěří v jeho schopnost vyřešit všechny problémy myšlení a vědeckého výzkumu. Materialismus a panfyzikalismus prohlašují mechanistický princip za esenci poznání a experimentální a matematické metody přírodních věd za jediný vědecký modus myšlení. Všechny změny je třeba chápat jako pohyby, podřízené zákonům mechaniky.

Zastánce mechanistického přístupu nijak nepálí doposud nevyřešené problémy logických a epistemologických základů principů kauzality a neúplné indukce. V jejich očích jsou tyto principy zdravé, neboť fungují. Skutečnost, že experimenty v laboratoři přinášejí výsledky předpovídané teoriemi a stroje v továrnách fungují přesně tak, jak učí technologie, podle nich dokazuje správnost metod a výsledků moderní přírodní vědy. S vědomím, že věda neposkytuje pravdu – a kdo ví, co pravda vůbec znamená –, je alespoň jisté, že nás vede k úspěchu.

Avšak přesně v okamžiku, kdy přijmeme tento pragmatický pohled, se odhalí prázdnota panfyzikalistických dogmat. Věda, jak jsme ukázali výše, neuspěla v řešení problému vztahu mysl – tělo. Panfyzikalisté jistě nemohou tvrdit, že postupy, jež doporučují, vůbec kdy v oblasti mezilidských vztahů a společenských věd fungovaly. Je však nepochybné, že princip, podle něhož ego zachází se všemi ostatními lidskými bytostmi, jako by myslely a jednaly stejně jako ono samo, svou užitečnost jak v běžném životě, tak ve vědeckém výzkumu prokázal. Nelze popřít, že funguje.

Je nade vši pochybnost, že postup, kdy považujeme ostatní lidi za bytosti myslící a jednající jako já, ego, dopadá dobře. Na druhou stranu očekávat, že bychom dosáhli obdobné pragmatické verifikace přístupu, který vyžaduje brát lidi jako předměty přírodních věd, se zdá být beznadějné. Epistemologické problémy, vyplývající z porozumění chování ostatních lidí, nejsou o nic méně komplikované než problémy kauzality a neúplné indukce.

Lze připustit, že pro tvrzení, že moje logika je logikou všech ostatních lidí a absolutně jedinou lidskou logikou a že kategorie mého jednání jsou kategoriemi jednání všech ostatních lidí a absolutně jedinými kategoriemi všech lidských jednání, není možné konečný důkaz poskytnout. Pragmatik si nicméně musí uvědomit, že tato tvrzení fungují v praxi i ve vědě, a pozitivista nesmí přehlížet fakt, že když se obrací na ostatní lidi, mlčky a implicitně meziosobní platnost logiky a tím i realitu sféry myšlenek a jednání alter ega – jeho lidský charakter předpokládá. (14)

Myšlení a jednání jsou specifickými lidskými vlastnostmi člověka. Jsou vlastní všem lidským bytostem. Jsou vedle příslušenství k druhu homo sapiens charakteristickým znakem člověka jako člověka. Zkoumat vztah mezi myšlením a jednáním není úkolem praxeologie. Praxeologii postačuje konstatovat fakt, že existuje jen jedna logika poznatelná lidskou myslí a jen jeden modus jednání, který je lidský a lidskou myslí poznatelný. Zda někde jsou či mohou být bytosti – nadlidské či podlidské –, které myslí a jednají odlišným způsobem, je mimo dosah lidské mysli. My své zkoumání musíme omezit na studium lidského jednání.

Toto lidské jednání, jež je neoddělitelně spjato s lidským myšlením, je podmíněno logickou nutností. Pro lidskou mysl je nemožné uvažovat o logických vztazích, které by byly v rozporu s logickou strukturou naší mysli. Pro lidskou mysl je nemožné uvažovat o modu jednání, jehož kategorie by se lišily od kategorií, které určují naše vlastní jednání.

K mentálnímu uchopení reality jsou člověku dostupné pouze dva principy: teleologie a kauzalita. To, co nelze pod tyto dvě kategorie zahrnout, je mysli absolutně skryto. Událost, již nelze interpretovat pomocí jednoho z těchto dvou principů, je pro člověka nemyslitelná a záhadná. Změnu lze chápat buď jako důsledek fungování mechanické kauzality, nebo jako důsledek účelového chování. Lidské mysli není dostupná žádná třetí možnost. (15) Je pravda, jak jsme se o tom zmínili již dříve, že na teleologii lze nahlížet jako na druh kauzality. Konstatování tohoto faktu nicméně neruší podstatné rozdíly mezi těmito dvěma kategoriemi.

Panmechanistický pohled na svět vychází z metodologického monismu. Uznává pouze mechanickou kauzalitu, neboť pouze jí přisuzuje veškerou kognitivní hodnotu, případně alespoň vyšší kognitivní hodnotu než teleologii. Je to metafyzický předsudek. Oba principy poznávání – kauzalita i teleologie – jsou díky omezením lidského rozumu nedokonalé a nepřinášejí konečné poznání. Kauzalita vede k regresu ad infinitum, který rozum nikdy nevyřeší. Teleologie selhává, jakmile položíme otázku, co pohybuje prvotním hybatelem. Obě metody se zastavují na konečných danostech, které nemohou být dále analyzovány ani interpretovány. Myšlení a vědecké zkoumání nemůžou nikdy přinést mysli plnou vyrovnanost, apodiktickou jistotu a dokonalé poznání všech věcí. Kdo se o toto pokouší, musí zapojit víru a snažit se utišit vědomí přijetím nějakého vyznání či metafyzické doktríny.

Jestliže netranscendujeme sféru rozumu a zkušenosti, nelze než přijmout fakt, že ostatní lidé jednají. Nemůžeme jej libovolně přehlížet jen kvůli moderním předsudkům a arbitrárním názorům. Každodenní zkušenost ukazuje nejen to, že jedinou vhodnou metodou pro studium podmínek našeho nelidského prostředí je kauzalita, ale neméně přesvědčivě i to, že ostatní lidé jsou jednajícími bytostmi stejně jako my. Pro porozumění jednání je k dispozici jen jediné interpretační schéma, schéma poskytnuté vědomím a analýzou našeho vlastního účelového chování.

Problém studia a analýzy jednání ostatních lidí není nijak spojen s problémem existence duše či nesmrtelné duše. Pokud se námitky empirismu, behaviorismu a pozitivismu zaměřují na různé varianty teorií duše, nijak se našeho problému netýkají. Otázka, na kterou musíme odpovědět, je, zda lze myšlením uchopit lidské jednání, pokud mu odmítáme rozumět jako smysluplnému a účelovému chování, směřujícímu k dosažení konkrétních cílů. Behaviorismus a pozitivismus chtějí na realitu lidského jednání použít metodu empirických přírodních věd. Interpretují jej jako reakci na stimuly. Tyto stimuly samotné se však příčí popisu metodami přírodních věd. Každý pokus popsat je musí odkazovat na význam, který těmto stimulům jednající člověk přisuzuje. Můžeme klidně nazývat komoditu nabídnutou k prodeji „stimulem“. Podstatu této nabídky a to, co ji odlišuje od ostatních nabídek, nicméně nelze popsat nezávisle na významu, který jednající strany přisuzují dané situaci. Žádná dialektická klička nedokáže obejít fakt, že je člověk veden snahou dosáhnout nějakých cílů. Právě toto účelové chování – tedy jednání – je předmětem naší vědy. Pokud budeme přehlížet význam, který jednající člověk přisuzuje situaci, tj. danému stavu věcí, a svému vlastnímu chování ve vztahu k této situaci, nedokážeme tento předmět adekvátně uchopit.

Pro fyzika není vhodné hledat konečné příčiny, protože nejsou žádné náznaky, že by události, jež jsou předmětem fyziky, mohly být interpretovány jako výsledky jednání bytosti, usilující o naplnění nějakých cílů obdobně jako člověk. Stejně tak není vhodné pro praxeologa nebrat zřetel na fungování vůle a záměrů jednající bytosti. Ty jsou nepochybně danými fakty. Pokud by je přehlížel, přestal by studovat lidské jednání. Velmi často, nikoli však vždy, mohou být dané události studovány jak z pohledu praxeologie, tak z pohledu přírodních věd. Ten, kdo však zkoumá výstřel z pušky z pohledu fyziky a chemie, není praxeologem. Opomíjí právě ty problémy, jejichž řešení je pro vědu o účelovém lidském chování cílem.

O užitečnosti instinktů

Důkaz faktu, že jsou lidskému bádání dostupné jen dva přístupy, kauzalita a teleologie, je podán problémy, které se objevují v souvislosti s užitečností instinktů. Existují typy chování, které nelze na jedné straně plně interpretovat pomocí kauzálních metod, na druhé straně je nelze považovat za účelové lidské jednání. Abychom takové jednání uchopili, jsme nuceni uchýlit se k nouzovému řešení. Přisoudíme jim charakter kvazijednání, budeme hovořit o užitečných instinktech.

Pozorujeme dvě věci. Zaprvé vrozenou tendenci živých organismů odpovídat na stimuly dle pravidelného vzoru a zadruhé prospěšné účinky takového chování pro zachování a posílení životních sil organismu. Kdybychom mohli takové chování interpretovat jako výsledek účelového směřování k jistým cílům, nazývali bychom jej jednání a zacházeli s ním v souladu s teleologickými metodami praxeologie. Protože však v pozadí tohoto chování nenacházíme žádné stopy vědomé mysli, předpokládáme, že zde působí neznámý faktor, který pojmenováváme jako instinkt. Říkáme, že instinkt vede kvaziúčelové zvířecí chování a nevědomé, a přesto užitečné reakce lidských svalů a nervů. Samotný fakt, že považujeme nevysvětlený prvek tohoto chování za sílu a nazýváme jej instinktem, však naše poznání nijak nerozšiřuje. Nesmíme nikdy zapomínat, že slovo instinkt není ničím jiným než značkou, která vymezuje bod, za nímž nemůžeme, alespoň při současném stavu vědění, provádět vědecké zkoumání.

Biologie objevila „přírodní“, tedy mechanické vysvětlení pro množství procesů, které byly dříve považovány za působení instinktů. Mnoho těch, které nemohou být vysvětleny jako mechanické či chemické odpovědi na mechanické či chemické stimuly, však přesto zůstává. Zvířata vykazují postoje, kterým nelze porozumět jinak než skrze předpoklad působení nějakého řídícího faktoru.

Cíl behaviorismu, studovat lidské jednání pomocí metod psychologie zvířat, je iluzorní. Pokud chování zvířat přesahuje pouhé fyziologické procesy jako dýchání a metabolismus, lze je zkoumat pouze pomocí významových pojmů vyvinutých praxeologií. Behaviorista přistupuje k předmětu svého zkoumání s lidským pojetím účelu a úspěchu. Nevědomky aplikuje na předmět svých studií lidské pojmy užitečnosti a škodlivosti. Obelhává sám sebe, když vylučuje všechny verbální odkazy na vědomí a zaměřenost k cílům. Ve skutečnosti jeho mysl všude hledá cíle a měří každý postoj pomocí zamlženého pojetí standardu užitečnosti. Věda o lidském chování – pokud není fyziologií – se nemůže vzdát odkazů na význam a účel. Od psychologie zvířat a pozorování reakcí nově narozených dětí se nemůže naučit nic. Naopak psychologie zvířat a dětská psychologie se nemohou zříci pomoci ze strany vědy o lidském jednání. Bez praxeologických kategorií bychom nedokázali chování zvířat ani dětí porozumět.

Pozorování instinktivního chování zvířat naplňuje mnohé lidi úžasem a vzbuzuje otázky, na něž nikdo nedokáže uspokojivě odpovědět. Avšak fakt, že zvířata či dokonce rostliny reagují kvaziúčelovým způsobem, není o nic více ani méně zázračný, než že člověk myslí a jedná, že v neorganickém světě převládají funkční vztahy popisované fyzikou a že se v organickém světě objevují biologické procesy. To vše je zázračné ve smyslu, že to představuje konečnou danost pro naši zkoumající mysl.

Zvířecí instinkt je rovněž touto konečnou daností. Obdobně jako koncept pohybu, síly, života a vědomí je i koncept instinktu termínem označujícím konečnou danost. Jen zdůrazněme, že ani nic „nevysvětluje“, ani neoznačuje příčinu či dokonce konečnou příčinu. (16)

Absolutní cíl

Abychom se vyhnuli možné dezinterpretaci praxeologických kategorií, zdá se vhodné zopakovat následující truismus.

Praxeologie stejně jako historické vědy o lidském jednání pojednává o účelovém lidském jednání. Pokud mluví o cílech, má na mysli cíle, které sledují jednající lidé. Když mluví o významu, odkazuje se na význam, který svému jednání přisuzují jednající lidé.

Praxeologie a historie jsou projevem lidské mysli a jako takové závisejí na intelektuálních schopnostech smrtelných lidí. Praxeologie ani historie nepředstírají, že vědí cokoli o úmyslech absolutna a objektivní mysli, o objektivním smyslu obsaženém v běhu událostí a dějinné evoluci, o plánech, jimiž se Bůh či Příroda či Weltgeist či Nevyhnutelný Osud pokoušejí uskutečnit řízení světa a lidských záležitostí. Nemají nic společného s tím, čemu se říká filozofie dějin. Netvrdí, na rozdíl od prací Hegela, Comta, Marxe a mnoha dalších autorů, že odhalují informaci o skutečném, objektivním a absolutním smyslu života a historie. (17)

Vegetativní člověk

Některé filozofie člověku radí zvolit si za konečný cíl směřování odmítnutí veškerého jednání. Nahlížejí na život jako na absolutní zlo plné bolesti, utrpení a muk a apodikticky odmítají, že by jej jakékoli účelové lidské snažení mohlo učinit snesitelnějším. Štěstí lze dosáhnout pouze úplným odstraněním vědomí, vůle a života. Jedinou cestou k blaženosti a spasení je stát se dokonale pasivním, indiferentním a netečným jako rostliny. Největším dobrem je opuštění myšlení a jednání.

Taková je podstata učení různých indických filozofií, zvláště pak buddhismu, a také Schopenhauerova učení. Praxeologie je nijak nekomentuje. Ve vztahu ke všem hodnotovým soudům a volbě konečných cílů je neutrální. Jejím úkolem není schvalovat či neschvalovat, ale popisovat, co je.

Předmětem praxeologie je lidské jednání. Pojednává o jednajícím člověku, ne o člověku přetvořeném v rostlinu a redukovaném na pouhou vegetativní existenci.

II. EPISTEMOLOGICKÉ PROBLÉMY VĚDY O LIDSKÉM JEDNÁNÍ

1. Praxeologie a historie

Existují dva hlavní obory vědy o lidském jednání: praxeologie a historie. Historie je sbírkou a systematickým uspořádáním všech zkušenostních dat, týkajících se lidského jednání. Zabývá se konkrétním obsahem lidského jednání. Studuje veškeré lidské počínání v jeho nekonečné mnohosti a rozmanitosti a každý individuální lidský akt se všemi nahodilými a specifickými důsledky. Prozkoumává myšlenky, které jednajícího člověka vedou, i důsledky uskutečněných jednání. Zahrnuje každičký aspekt lidských aktivit. Je na jednu stranu obecnou historií, na druhou stranu historií rozličných užších oblastí. Existuje historie politického a vojenského jednání, myšlenek a filozofie, ekonomických aktivit, technologie, literatury, umění a vědy, náboženství, mravů a zvyků a mnoha dalších sfér lidského života. Existuje etnologie a antropologie, do té míry, v níž není součástí biologie, a psychologie, není-li ani fyziologií, ani epistemologií, ani filozofií. Existuje lingvistika, pokud není logikou, ani fyziologií mluvení. (18)

Předmětem všech historických věd je minulost. Nemohou nám říci nic, co by platilo pro všechna lidská jednání, tedy i pro budoucnost. Studium historie činí člověka moudrým a uvážlivým. Samo o sobě však neposkytuje žádné znalosti a dovednosti, které by bylo možné využít pro řešení konkrétních úkolů.

I přírodní vědy se zabývají minulými událostmi. Každá zkušenost je zkušeností něčeho, co uplynulo. Neexistuje žádná zkušenost toho, co se teprve stane. Zkušenost, jíž vděčí přírodní vědy za úspěch, je však zkušeností experimentu, v němž je každý jednotlivý prvek pozorován izolovaně. Fakta shromážděná tímto způsobem lze použít pro indukci, zvláštní postup vyvozování, který v praxi ukázal svou užitečnost, ale jehož epistemologické ukotvení je dosud nevyřešeným problémem.

Zkušenost, jíž se musí zabývat věda o lidském jednání, je vždy zkušeností komplexních jevů. V oblasti lidského jednání nelze provést žádný laboratorní experiment. Nikdy nedokážeme pozorovat pouze změnu jednoho prvku při nezměněných ostatních podmínkách. Historická zkušenost jako zkušenost komplexních jevů nám neposkytuje fakta ve smyslu, v němž tento termín používají přírodní vědy, aby označily izolované události, testované v experimentech. Informaci poskytovanou historickou zkušeností nelze použít jako stavební materiál pro tvorbu teorií a předpovědí událostí budoucích. Každá historická skutečnost je otevřena různým interpretacím a ve skutečnosti je i různě interpretována.

Postuláty pozitivismu a dalších příbuzných škol metafyziky jsou proto iluzorní. Reformovat vědu o lidském jednání dle vzoru fyziky a ostatních přírodních věd je nemožné. Neexistuje žádná možnost, jak ustavit aposteriorní vědu o lidském chování a společenských událostech. Historie nikdy nemůže potvrdit nebo vyvrátit žádné obecné tvrzení způsobem, v němž přírodní vědy přijímají či odmítají hypotézy na základě laboratorních experimentů. Empirická verifikace, ani empirická falzifikace obecných tvrzení není v této oblasti možná.

Komplexní jevy, při jejichž vzniku se proplétají různé kauzální řetězce, nemohou testovat žádnou teorii. Takové jevy jsou naopak poznatelné pouze skrze interpretaci pomocí teorií dříve vyvinutých z jiných zdrojů. V případě přírodních jevů nesmí být interpretace události v rozporu s teoriemi, které byly uspokojivě verifikovány pomocí experimentů. V případě historických událostí žádné takové omezení neplatí. Komentátoři se pouštěli do různých arbitrárních vysvětlení. Kde je něco k vysvětlení, neostýchala se nikdy lidská mysl vytvořit nějakou ad hoc smyšlenou teorii, byť postrádá jakékoli logické ospravedlnění.

Na poli lidské historie poskytuje praxeologie obdobné omezení, jež experimentálně testované teorie uvalují na pokusy interpretovat a osvětlit jednotlivé fyzikální, chemické a fyziologické události. Praxeologie je teoretickou a systematickou, nikoli historickou vědou. Jejím předmětem je lidské jednání jako takové, bez ohledu na jednotlivé náhodné okolnosti konkrétních aktů. Její poznání je čistě formální a obecné, bez vztahu k věcnému obsahu a jednotlivým charakteristikám konkrétního případu. Jejím cílem je poznání platné pro všechny případy, v nichž podmínky přesně odpovídají předpokladům a z nich vyvozeným závěrům. Její tvrzení a výroky nejsou odvozeny ze zkušenosti. Mají stejně jako výroky matematiky a logiky apriorní povahu. Nepodléhají verifikaci či falzifikaci na základě zkušenosti či faktů. Logicky i časově veškerému porozumění historickým faktům předcházejí. Jsou nutným předpokladem pro jakékoli intelektuální uchopení historických událostí. Bez nich bychom v běhu událostí neviděli nic než kaleidoskopickou změnu a chaotický zmatek.

2. Formální a apriorní charakter praxeologie

V současné filozofii je módou popírat existenci jakéhokoli apriorního poznání. Říká se, že veškeré lidské poznání pochází ze zkušenosti. Tento postoj lze snadno pochopit jako nepřiměřenou reakci na extravagance teologie a chybné filozofie dějin a přírody. Metafyzici dychtivě odhalovali svou intuicí morální normy, smysl historické evoluce, vlastnosti duše a hmoty a zákony ovládající fyzikální, chemické a fyziologické události. Jejich vrtošivé spekulace lehkovážně přehlížely faktické poznání. Byli přesvědčeni, že rozum dokáže vše vysvětlit a odpovědět na každou otázku bez pomoci zkušenosti.

Moderní přírodní vědy vděčí za svůj úspěch metodě pozorování a experimentu. Není pochyb o tom, že pokud empirismus a pragmatismus popisují postupy přírodních věd, mají pravdu. Neméně jisté však je, že ve svých pokusech odmítnout jakýkoli druh apriorního poznání a charakterizovat logiku, matematiku a praxeologii buď jako empirické disciplíny, nebo jako pouhé tautologie, se zcela mýlí.

S ohledem na praxeologii spočívá chyba těchto filozofů v jejich naprosté neznalosti ekonomie (19) a velmi často až šokující neznalosti historie. Řešení filozofických otázek je v očích filozofů velkolepé a vznešené povolání, které nelze snižovat na roveň jiných placených zaměstnání. Profesor má odpor k tomu, že za filozofování získává příjem, myšlenka, že vydělává peníze stejným způsobem jako řemeslník či zemědělec, jej uráží. Peníze jsou nízkou a opovrženíhodnou záležitostí a filozof, zkoumající významné problémy pravdy a absolutních věčných hodnot, by si neměl svou mysl pošpinit tím, že bude věnovat pozornost problémům ekonomie.

Problém, zda existují nebo neexistují apriorní prvky myšlení, předcházející každé konkrétní představě a zkušenosti, nelze směšovat s genetickým problémem, jak člověk získal svou charakteristicky lidskou mentální schopnost. Člověk je potomkem nelidských předků, kteří tuto schopnost postrádali. Tito předci byli nadáni jistou potencialitou, která z nich v průběhu evoluce učinila rozumné bytosti. Této změny bylo dosaženo vlivem měnícího se kosmického prostředí, jež působilo na následující generace. Odtud empiristé vyvozují, že jsou základní principy myšlení výsledkem zkušenosti a představují adaptaci člověka na podmínky jeho prostředí.

Je-li tato myšlenka dovedena do důsledků, vede také k závěru, že mezi předlidskými předky a homo sapiens existovala různá mezistadia. Existovaly bytosti, které, ačkoli ne ještě zcela vybaveny schopností lidského rozumu, měly nějaké rudimentární prvky uvažování. Jejich mysl nebyla logická, nýbrž předlogická, či přesněji řečeno nedokonale logická. Jejich nesoustavné a chybné logické funkce se krok za krokem vyvíjely z předlogického stavu do stavu logického. Rozum, intelekt a logika jsou historickými fenomény. Stejně jako existuje historie technologie, je i historie logiky. Nic nenaznačuje, že logika, jak ji známe, je posledním a konečným stadiem intelektuální evoluce. Lidská logika je dějinnou fází mezi předlidskou nelogikou na jedné straně a nadlidskou logikou na straně druhé. Rozum a mysl, pro člověka nejefektivnější nástroje v jeho boji o přežití, jsou vtěleny do nepřetržitého toku zoologických událostí. Nejsou ani věčné, ani neměnné, jsou přechodné.

Navíc není pochyb o tom, že každá lidská bytost při svém osobním vývoji opakuje nejen fyziologickou přeměnu z jediné buňky do vysoce komplikovaného organismu savce, ale rovněž duchovní přeměnu z čistě vegetativní a zvířecí existence do rozumné mysli. Tato transformace není dokončena v prenatálním životě embrya, ale až později, kdy se narozené dítě krok za krokem probouzí do lidského vědomí. Každý člověk tedy ve svém raném mládí, počínaje z temných hlubin, postupuje různými stadii logické struktury mysli.

Pak zde máme zvířata. Jsme si vědomi nepřekonatelné propasti oddělující náš rozum od reaktivních procesů jejich mozku a nervů. Současně ale tušíme, že se v nich nějaké síly zoufale derou ke světlu porozumění. Jsou jako vězni, dychtivě toužící uprchnout ze zatracení věčné tmy a nevyhnutelného automatismu. Cítíme s nimi, neboť se sami nacházíme v podobné pozici. Marně bojujeme proti omezením našeho vlastního intelektuálního aparátu v bezvýsledné snaze po nedosažitelném dokonalém poznání.

Problém „a priori“ má však odlišný charakter. Nesouvisí s problematikou, jak rozum a vědomí vznikly. Vztahuje se k podstatnému a nutnému charakteru logické struktury lidské mysli.

Základní logické vztahy nepodléhají potvrzení či vyvrácení. Každý pokus je dokázat musí předpokládat jejich platnost. Je nemožné vysvětlit je bytosti, která by je sama neměla. Snaha definovat je dle pravidel definování musí nutně selhat. Jsou primárními výroky, předcházejícími každé nominální či reálné definici. Jsou konečnými neanalyzovatelnými kategoriemi. Lidská mysl si vůbec nedokáže představit logické kategorie, které by s nimi byly v rozporu. Bez ohledu na to, jak se jeví nadlidským bytostem, pro člověka jsou nevyhnutelné a absolutně nutné. Jsou nutnou podmínkou vnímání, apercepce a zkušenosti.

Jsou i nutnou podmínkou paměti. V přírodních vědách existuje tendence popisovat paměť jako příklad obecnějšího jevu. Každý živý organismus si uchovává účinky předchozích stimulací a současný stav anorganické hmoty je také výsledkem vlivů, které na ni v minulosti působily. Současný stav světa je produktem jeho minulosti. Ve volně metaforickém smyslu proto můžeme říci, že geologická struktura naší planety uchovává paměť všech dřívějších kosmických změn a že lidské tělo je usazeninou osudů a náhod samotného člověka a jeho předků. Paměť je však něco zcela jiného než strukturní jednota a kontinuita evoluce světa. Je vědomým jevem a jako taková je podmíněna logickým a priori. Psychologové jsou zmateni faktem, že si člověk nic nepamatuje z doby své existence jako embrya či kojence. Freud se pokoušel tuto absenci paměti vysvětlit jako důsledek potlačení nepříjemných vzpomínek. Pravda je, že z nevědomých stavů si není co pamatovat. Zvířecí automatismus a nevědomé odpovědi na fyziologickou stimulaci nepředstavují ani pro embryo, ani pro kojence, ani pro dospělého materiál pro zapamatování. Zapamatovat si lze pouze stavy vědomé.

Lidská mysl není tabula rasa, do níž vnější události vepisují vlastní historii. Je vybavena množstvím nástrojů pro uchopování reality. Člověk získal tyto nástroje, tedy logickou strukturu mysli, během své evoluce z améby do současného stavu. Tyto nástroje však jakékoli zkušenosti logicky předcházejí.

Člověk není zvíře, plně podřízené stimulům, jež nevyhnutelně určují okolnosti jeho života. Je rovněž jednající bytostí. A kategorie jednání logicky předchází každý konkrétní akt.

Skutečnost, že člověk nemá tvůrčí moc představit si kategorie v rozporu se základními logickými vztahy a s principy kauzality a teleologie, mu stanovuje něco, co lze nazvat metodologickým apriorismem.

Všichni ve svém každodenním jednání vypovídáme o neměnnosti a univerzálnosti kategorií myšlení a jednání. Každý, kdo se obrací na dalšího člověka, kdo jej chce informovat či přesvědčit, kdo se ptá a odpovídá na otázky ostatních, tak může činit pouze proto, že se může odvolat na něco, co náleží všem lidem, konkrétně na logickou strukturu lidského rozumu. Myšlenka, že A může být současně non-A nebo že preferovat A před B by současně mohlo znamenat preferovat B před A, je prostě nemyslitelná a absurdní. Nedokážeme porozumět žádnému předlogickému či metalogickému myšlení. Nelze si představit svět bez kauzality a teleologie.

Člověku nezáleží na tom, zda mimo sféru přístupnou lidské mysli leží další sféry, v nichž existuje cosi kategoricky odlišného od lidského myšlení a jednání. Žádné poznání z těchto sfér do lidské mysli neproniká. Je zbytečné se ptát, zda se věci samy o sobě liší od toho, jak se jeví nám, a zda existují světy, o kterých nemáme tušení, a myšlenky, kterým nedokážeme porozumět. Tyto otázky přesahují sféru lidského poznávání. Lidské poznání je podmíněno strukturou lidské mysli. Pokud si zvolí za svůj předmět lidské jednání, nemůže tím mínit nic jiného než kategorie jednání, které jsou vlastní lidské mysli a jsou její projekcí do vnějšího světa dění a změny. Všechny teorémy praxeologie odkazují pouze k těmto kategoriím jednání a platí pouze v mezích jejich působení. Nepředstírají, že by přinášely jakékoli informace o nepředstavitelných světech a vztazích.

Praxeologie je tedy lidská ve dvojím smyslu. Je lidská, protože si nárokuje pro své teorémy v rámci přesně vymezené sféry předpokladů všeobecnou platnost pro všechna lidská jednání. Je navíc lidská, protože se zaobírá pouze lidským jednáním a neaspiruje na poznání nelidského – ať již podlidského či nadlidského – jednání.

Údajná logická heterogenita primitivního člověka

Je rozšířeným omylem věřit, že práce Luciena Lévy-Bruhla podporují doktrínu, že logická struktura mysli primitivního člověka byla a je kategoricky odlišná od člověka civilizovaného. Naopak, závěry o mentálních funkcích primitivních lidí, které Lévy-Bruhl získal pečlivým zkoumáním veškerého dostupného materiálu, jasně prokazují, že kategorie myšlení a jednání hrají v životě divochů stejnou roli jako u nás. Obsah myšlení primitivních lidí se liší od obsahu našich myšlenek, avšak formální a logická struktura je shodná u obou.

Je pravda, že sám Lévy-Bruhl tvrdí, že mentalita primitivních lidí je ve svém charakteru zásadně „mystická a předlogická“. Kolektivní označení primitivních lidí jsou řízena „zákonem účasti“ a jsou v důsledku toho indiferentní vůči zákonu sporu. Lévy-Bruhlovo rozlišení mezi předlogickým a logickým myšlením však odkazuje na obsah, a nikoli na formu a kategorickou strukturu myšlení. Říká totiž, že i mezi lidmi, jako jsme my, myšlenky a vztahy řízené „zákonem účasti“, více či méně nezávisle, více či méně narušené, avšak dosud nenahraditelně existují bok po boku s myšlenkami podřízenými zákonům uvažování. „Předlogické a mystické koexistuje s logickým.“ (20)

Lévy-Bruhl degraduje základní učení křesťanství do sféry předlogické mysli. Proti křesťanským doktrínám a jejich interpretacím teologií samozřejmě může být a bylo vzneseno mnoho námitek. Nikdo se však neodvážil tvrdit, že otcové křesťanství a filozofové, mezi nimi svatý Augustin a svatý Tomáš, byli obdařeni myslí, jejíž logická struktura by byla kategoricky odlišná od myslí našich současníků. Spor mezi člověkem, který věří na zázraky, a tím, kdo nevěří, se vztahuje k obsahu myšlení, nikoli k jeho formě. Člověk, který se snaží dokázat možnost a reálnost zázraků, se může mýlit. Odhalit jeho chybu však není, jak ve svých brilantních esejích ukázali Hume a Mill, o nic méně logicky komplikované než vyvrácení jakéhokoli filozofického či ekonomického omylu.

Cestovatelé a misionáři podávají zprávy, že v Africe a Polynésii primitivní lidé ustrnou na svém nejpůvodnějším vnímání věcí a nikdy nepřemýšlejí, zda by se mu mohli nějak vyhnout. (21) Evropští a američtí vychovatelé někdy říkají totéž o svých studentech. Lévy-Bruhl cituje misionáře, hovořícího o kmeni Mossi na Nigeru: „Konverzace s nimi se točí pouze kolem žen, jídla a (v období dešťů) i úrody.“ Jaká jiná témata preferovali mnozí současníci Newtona, Kanta a Lévy-Bruhla?

Závěr, který je třeba z díla Lévy-Bruhla učinit, shrnul nejlépe svými vlastními slovy: „Primitivní mysl se stejně jako naše s plnou vervou pokouší nalézt důvody pro to, co se děje. Nehledá je však stejnými směry jako my.“

Rolník snažící se získat co nejvyšší úrodu může dle obsahu svých myšlenek zvolit různé metody. Může provádět nějaké magické rituály, může se vypravit na pouť, může zapálit svíčku u svého patrona či může použít více a kvalitnějších hnojiv. Cokoli však udělá, bude jednání, tedy použití prostředků k dosažení cílů. Magie je v širším smyslu druhem technologie. Zaříkávání je účelové jednání, založené na pohledu na svět, který většina našich současníků zatracuje jako pověrčivý, a proto neúčinný. Koncept jednání však neimplikuje, že je jednání vedeno správnou teorií a technologií slibující úspěch. Neříká, že dosáhne cíle, k němuž směřuje. Pouze implikuje, že člověk provádějící jednání věří, že prostředky, které volí, k žádoucímu efektu povedou.

Žádná skutečnost, kterou etnologie či historie přináší, nepopírá tvrzení, že je logická struktura mysli jednotná pro všechny lidi všech ras, věků a zemí. (22)

3. A priori a realita

Apriorní myšlení je čistě pojmové a deduktivní. Nemůže vytvořit nic než tautologie a analytické soudy. Všechny implikace jsou logicky odvozeny z premis a byly v nich již obsaženy. Podle oblíbených výtek proto nemůže přinést našemu poznání nic nového.

Všechny teorémy geometrie jsou již obsaženy v axiomech. Pojem pravoúhlého trojúhelníka již implikuje Pythagorovu větu. Tato věta je tautologií, její vyvození je analytickým soudem. Nikdo by však netvrdil, že geometrie obecně, a konkrétně Pythagorova věta, nerozšiřuje naše poznání. Poznání z čistě deduktivního rozumu je rovněž tvůrčí a otevírá naší mysli přístup k dosud nepoznaným sférám. Důležitým úkolem apriorního myšlení je rozkrýt na jedné straně vše, co kategorie, premisy a pojmy implikují, a na straně druhé ukázat, co jimi naopak implikováno není. Jejím posláním je odhalit a ozřejmit to, co bylo dosud skryté a neznámé. (23)

Koncept peněz již implikuje všechny teorémy monetární ekonomie. Kvantitativní teorie nepřináší našemu poznání nic, co není obsaženo v pojmu peněz. Transformuje, odhaluje a rozkrývá. Pouze analyzuje, a je proto stejně tautologická jako Pythagorova věta ve vztahu k pojmu pravoúhlého trojúhelníka. Kognitivní hodnotu kvantitativní teorie by však nikdo nepopíral. Pro mysl, neosvícenou ekonomickým myšlením, zůstává neznámá. Dlouhá řada neúspěšných pokusů vyřešit dané problémy ukazuje, že dosáhnout současného stavu vědění nebylo snadné.

Není vadou apriorní vědy, že nepřináší plné poznání reality. Její pojmy a věty jsou mentálním nástrojem, otevírajícím přístupy k plnému uchopení reality. Samy o sobě však samozřejmě celek faktického poznání o všech věcech nepředstavují. Teorie a porozumění živoucí a měnící se skutečnosti nejsou ve vzájemném rozporu. Bez teorie, obecné apriorní vědy o lidském jednání, není porozumění realitě lidského jednání možné.

Vztah mezi rozumem a zkušeností byl dlouhou dobu jedním ze základních filozofických problémů. Jako ke všem dalším problémům kritiky poznání k němu filozofové přistupovali pouze ve vztahu k přírodním vědám. Ignorovali vědy o lidském jednání. Jejich přínosy nejsou praxeologii k ničemu.

Při pojednávání o epistemologických problémech ekonomie je obvyklé přijmout nějaké řešení určené pro přírodní vědy. Někteří autoři doporučují Poincarého konvencionalismus. (24) Na premisy ekonomického myšlení nahlížejí jako na lingvistické konvence. (25) Ostatní by raději přijali myšlenky prosazované Einsteinem. Einstein se ptá: „Jak může matematika, produkt lidského rozumu, který nijak nezávisí na zkušenosti, tak dokonale padnout reálným objektům? Je lidský rozum schopen bez pomoci zkušenosti, skrze čisté uvažování, objevit vlastnosti reálných věcí?“ A jeho odpověď zní: „Pokud se teorémy matematiky vztahují k realitě, nejsou jisté, a pokud jsou jisté, nevztahují se k realitě.“ (26)

Vědy o lidském jednání se však od přírodních věd radikálně odlišují. Všichni autoři, kteří se pokoušejí zkonstruovat epistemologický systém věd o lidském jednání podle vzoru přírodních věd, se dopouštějí zásadní chyby.

Reálná věc, která je předmětem praxeologie, lidské jednání, pochází ze stejného zdroje jako lidské myšlení. Jednání a myšlení jsou příbuzné a homogenní; lze je dokonce nazvat dvěma stránkami téže věci. To, že má rozum moc objasnit skrze čisté rozvažování podstatné vlastnosti jednání, je důsledkem skutečnosti, že jednání je plodem rozumu. Věty získané správným praxeologickým uvažováním jsou nejen dokonale jisté a nevyvratitelné stejně jako správné věty matematiky, ale navíc se s plnou přísností své apodiktické jistoty a nevyvratitelnosti vztahují k realitě jednání, jak se jeví v životě a historii. Praxeologie přináší přesné a precizní poznání reálných věcí.

Výchozím bodem praxeologie není výběr axiomů a rozhodnutí o metodě postupu, nýbrž reflexe podstaty jednání. Není žádné jednání, v němž by se praxeologické kategorie neobjevovaly plně a dokonale. Nelze si ani představit žádný modus jednání, v němž by nebylo možné prostředky a cíle či náklady a výnosy jasně odlišit a přesně oddělit. Není nic, co by jen zhruba či neúplně odpovídalo ekonomické kategorii směny. Směna buď je, nebo není, a pokud je, tak pro ni platí všechny obecné teorémy směny se vší přísností a se všemi důsledky. Není žádný přechod mezi směnou a nesměnou či mezi přímou směnou a nepřímou směnou. Nikdy nelze získat zkušenost, která by byla v rozporu s uvedenými tvrzeními.

Taková zkušenost by byla v prvé řadě nesmyslná proto, že veškerá zkušenost je podmíněna praxeologickými kategoriemi a umožněna pouze jejich použitím. Kdyby naše mysl neměla schémata poskytovaná praxeologickým myšlením, nebyli bychom nikdy s to rozpoznat a uchopit žádné jednání. Vnímali bychom pohyby, ale nikoli kupování nebo prodávání, ani ceny, mzdové sazby, úrokové míry atd. Získání možnosti zkušenosti týkající se aktu kupování a prodávání je možné pouze skrze užití praxeologického schématu, avšak tehdy zcela nezávisle na faktu, zda lidské smysly současně s tím vnímají jakékoli pohyby lidí či nelidských součástí vnějšího světa. Bez pomoci praxeologického poznání bychom se nedozvěděli nic o prostředku směny. Kdybychom narazili na mince bez této předchozí znalosti, viděli bychom v nich pouze kulaté kovové plíšky, nic víc. Zkušenost týkající se peněz vyžaduje obeznámenost s praxeologickou kategorií prostředku směny.

Zkušenost týkající se lidského jednání se odlišuje od zkušenosti přírodních jevů v tom, že praxeologickou znalost vyžaduje a předpokládá. Z tohoto důvodu jsou metody přírodních věd pro studium praxeologie, ekonomie a historie nevhodné.

Trváme-li na apriorním charakteru praxeologie, pak to neznamená, že navrhujeme nějakou novou vědu, odlišnou od tradičních věd o lidském jednání. Netvrdíme, že by teoretická věda o lidském jednání měla být apriorní, ale že je a vždycky taková byla. Každý pokus o reflexi problémů týkajících se lidského jednání je nutně vázán na apriorní myšlení. V tomto ohledu je jedno, zda lidé, zabývající se těmito problémy, jsou teoretici, usilující výlučně o čisté poznání, nebo státníci, politici a běžní občané, kteří touží po porozumění probíhajícím změnám a po zjištění, jaký typ veřejné politiky či soukromého jednání by nejlépe sloužil jejich zájmům. Lidé se mohou začít přít o význam nějaké konkrétní zkušenosti, avšak debata se vždy stočí od náhodných aspektů dané události k analýze základních principů a sotva postřehnutelně opustí veškeré odkazy na onen konkrétní obsah, který zavdal pro polemiku důvod. Historie přírodních věd je záznamem teorií a hypotéz, které byly opuštěny, protože byly vyvráceny zkušeností. Vzpomeňte jen omyly staré mechaniky vyvrácené Galileiem či osud flogistonové teorie. V dějinách ekonomie nic takového zaznamenáno není. Zastánci logicky nekompatibilních teorií pokládají stejné události za důkaz toho, že byl jejich pohled potvrzen zkušeností. Pravdou je, že zkušenost komplexních jevů – a ve sféře lidského jednání žádná jiná zkušenost není – může být vždy interpretována na základě různých protikladných teorií. Zda je taková interpretace uspokojivá či neuspokojivá, závisí na předchozím zhodnocení daných teorií na základě apriorního myšlení. (27)

Historie nás nemůže naučit žádné obecné pravidlo, princip nebo zákon. Neexistuje žádný způsob, jak z historie a posteriori vyabstrahovat nějaké teorie či věty, které by se týkaly lidského jednání a politik. Bez vyjasnění, uspořádání a interpretace ze strany systematického praxeologického poznání by historická data byla jen pouhým chaotickým souborem vzájemně nesouvisejících událostí a neforemnou změtí.

4. Princip metodologického individualismu

Praxeologie se zabývá jednáním jednotlivých lidí. Teprve až v průběhu svého zkoumání dochází k poznání o mezilidské spolupráci a pojednává o společenském jednání jako o zvláštním případu univerzálnější kategorie lidského jednání jako takového.

Různé metafyzické školy tento metodologický individualismus napadaly a znevažovaly jej jako nominalistický omyl. Říkají, že pojetí jednotlivce je prázdná abstrakce. Skutečný člověk je vždy členem společenského celku. Je dokonce nemožné představit si člověka, který by existoval odděleně od zbytku lidstva a nebyl propojen se společností. Člověk jako člověk je produktem společenské evoluce. Jeho nejvýznačnější charakteristika, rozum, se může objevit pouze v rámci společenské vzájemnosti. Žádné myšlení neexistuje bez pojmů jazyka a řeč je evidentně společenským jevem. Člověk je vždy členem kolektivu. Jelikož celek logicky i časově předchází svým částem či členům, předchází i studium společnosti studiu jednotlivců. Jedinou odpovídající metodou vědeckého zkoumání lidských problémů tak prý je metoda univerzalismu či kolektivismu.

Spor o to, zda je logicky původnější celek nebo části, je zbytečný. Logicky je pojetí celku a jeho částí souvztažné. Jako logické pojmy existují oba mimo čas.

Odkaz na rozpor mezi nominalismem a realismem, jak mu rozuměli středověcí scholastici, je vzhledem k našemu problému stejně nevhodný. Nikdo nezpochybňuje, že společenské entity mají ve sféře lidského jednání reálnou existenci. Nikdo nepopírá, že národy, státy, obce, strany, náboženské komunity jsou reálnými faktory, ovlivňujícími běh lidských událostí. Metodologický individualismus v žádném případě nezpochybňuje význam takovýchto kolektivních celků. Naopak, popis a analýzu jejich vznikání a zanikání, změn struktury a fungování považuje za jeden ze svých hlavních úkolů. A k vyřešení tohoto problému volí jedinou možnou metodu.

Nejprve si musíme ujasnit, že veškeré jednání provádějí jednotlivci. Kolektiv funguje vždy prostřednictvím jednoho či několika jednotlivců, jejichž jednání se vztahuje ke kolektivu jako druhotnému zdroji. Charakter jednání je určen významem, který mu jednající jednotlivci a lidé jednáním dotčení přisuzují. Právě význam označuje akt za akt jednotlivce a jiný akt za akt státu či obce. Kat, nikoli stát, popravuje zločince. Až význam, který mu přisuzují dotčení lidé, v jednání kata odhaluje jednání státu. Skupina ozbrojenců obsadí nějaké místo. Teprve mínění těch, jichž se to týká, přisuzuje tuto okupaci nikoli přítomným důstojníkům a vojákům, nýbrž jejich národu. Když prozkoumáme význam různého jednání jednotlivců, musíme se nutně dozvědět vše o jednání celků. Společenský kolektiv totiž neexistuje vně jednání jeho jednotlivých členů. Život kolektivu probíhá v jednání jednotlivců, kteří jej tvoří. Kolektiv, který by nefungoval skrze nějaké jednotlivce, si nelze vůbec představit. Realita společenského celku spočívá v tom, že řídí a ponouká konkrétní jednání ze strany jednotlivců. Cesta k poznání kolektivních celků tedy vede skrze analýzu jednání individuálního.

Coby myslící a jednající bytost se člověk zjevuje ze své předlidské existence již jako společenská bytost. Vývoj rozumu, jazyka a spolupráce je výsledkem stejného procesu. Byly neoddělitelně a nutně spjaty. Tento proces nicméně probíhal v jednotlivcích. Spočíval ve změnách chování jednotlivců. Neexistuje žádná jiná substance, v níž by probíhal, než jednotlivci. Neexistuje žádný jiný substrát společnosti než individuální jednání.

To, že existují národy, státy a církve, že existuje společenská kooperace, je patrné pouze v jednání konkrétních jednotlivců. Nikdo ještě nespatřil národ, aniž by viděl jeho členy. V tomto smyslu lze říci, že společenský kolektiv povstává skrze jednání jednotlivců. To neznamená, že mu jednotlivec časově předchází, ale pouze to, že konkrétní jednání jednotlivců kolektiv vytvářejí.

Není třeba přít se o to, zda je kolektiv sumou vzniklou součtem svých částí, či více, zda je jsoucnem sui generis a zda je či není rozumné hovořit o jeho vůli, plánech, cílech a činech a přisuzovat mu samostatnou „duši“. Takové přehnané puntičkářství k ničemu nevede. Kolektivní celek je zvláštním aspektem jednání různých jednotlivců a jako takový je reálnou věcí, určující chod událostí.

Věřit, že by bylo možné kolektivní celky nějak zviditelnit, je iluzorní. Nelze je nikdy vidět, jejich poznání je vždy důsledkem pochopení významu, který jednající svému jednání přisuzují. Můžeme vidět zástup lidí. Zda je však tento zástup pouhým shromážděním nebo davem (ve smyslu, jak jej používá současná psychologie) nebo organizovaným tělesem či nějakým dalším druhem společenské entity, je otázkou, na niž lze odpovědět pouze pochopením významu, který lidé sami přisuzují svému chování. A tento význam je vždy významem jednotlivců. Společenské entity jsou rozpoznávány nikoli našimi smysly, nýbrž rozuměním, mentálním procesem.

Ti, kdo chtějí začít studium lidského jednání od kolektivních jednotek, narážejí na nepřekonatelnou překážku v podobě faktu, že jeden člověk může ve stejný okamžik patřit – a s výjimkou nejprimitivnějších divochů skutečně patří – k několika odlišným kolektivním entitám. Problémy vyplývající z mnohosti koexistujících společenských jednotek a jejich vzájemných antagonismů je možné vyřešit pouze za pomoci metodologického individualismu.

Já a my

Ego je jednotou jednající bytosti. Je nespornou daností a nemůže být zrušeno či odčarováno nějakými spekulacemi a slovíčkařením.

My je vždy výsledkem sčítání, které dává dohromady alespoň dvě ega. Když někdo řekne já, k vyjasnění významu není třeba žádných dalších otázek. Totéž platí pro ty, a je-li dotyčná osoba jasně označena, i pro on. Jestliže se však řekne my, je k označení, která ega sem patří, potřeba dodatečná informace. My pronáší vždycky jednotlivci, dokonce i když to říkají sborem, zůstává to výrokem jednotlivých lidí.

My nemohou jednat jinak než každý svým jménem. Mohou buď jednat ve shodě, nebo může jeden jednat za všechny. V druhém případě spolupráce ostatních spočívá v tom, že přivodí situaci, v níž je jednání jednoho člověka účinné i pro ně. Pouze v tomto smyslu funkcionář společenské entity jedná za celek. Jednotliví členové kolektivního tělesa buď zapříčiňují, nebo dovolují, aby se jednání jednotlivce vztahovalo i na ně.

Pokusy psychologie odstranit ego a odhalit je jako iluzi jsou marné. Praxeologické ego je nade vši pochybnost. Bez ohledu na to, čím člověk byl a čím se v budoucnu stane, je ve vlastním aktu volby a jednání egem.

Od pluralis logicus (a od pouze obřadního pluralis majestaticus) musíme odlišit pluralis gloriosus. Jestliže Kanaďan, který nikdy nezkusil bruslit, říká: „Jsme nejlepší hokejisté na světě“, nebo když italský křupan hrdě prohlašuje: „Jsme nejvýznačnější malíři světa“, nikoho tím neoklamou. V souvislosti s politickými a ekonomickými problémy se však pluralis gloriosus mění v pluralis imperialis a hraje důležitou roli, neboť dláždí cestu přijetí doktrín určujících mezinárodní ekonomické politiky.

5. Princip metodologického singularismu

Praxeologie začíná svá zkoumání nejen od jednání jednotlivce, ale i od individuálních aktů. Nezabývá se vágně definovaným lidským jednáním obecně, nýbrž specifickým jednáním, které konkrétní člověk provedl v konkrétním čase a na konkrétním místě. Samozřejmě se však nezajímá o náhodné charakteristiky tohoto jednání, o to, co jej odlišuje od všech ostatních jednání, ale pouze o to, co je v něm univerzální a nutné.

Filozofie univerzalismu od nepaměti bránila uspokojivě uchopit praxeologické problémy a současní univerzalisté k nim vůbec nemohou najít cestu. Univerzalismus, kolektivismus a konceptuální realismus vidí pouze celky a univerzálie. Spekulují o lidstvu, národech, státech, třídách, o ctnostech a neřestech, dobru a zlu, o celých třídách potřeb a komodit. Například se ptají: „Proč je hodnota ‚zlata‘ vyšší než hodnota ‚železa‘?“ Nikdy nenacházejí řešení, jen rozpory a paradoxy. Nejznámějším příkladem je paradox hodnoty, který mařil i práci klasických ekonomů.

Praxeologie se ptá: Co se děje v jednání? Co to znamená, když říkáme, že jednotlivec tehdy a tam, dnes a tady, kdykoli a kdekoli jedná? K čemu povede, když zvolí jednu věc a odmítne jinou?

Akt volby je vždy rozhodnutí mezi různými příležitostmi, které se před jednotlivým člověkem otevírají. Člověk nikdy nevolí mezi ctností a neřestí, ale pouze mezi dvěma mody jednání, které z daného úhlu pohledu nazýváme ctnostným nebo neřestným. Člověk se nikdy nerozhoduje mezi „zlatem“ a „železem“, ale vždy pouze mezi určitým množstvím zlata a určitým množstvím železa. Bezprostřední důsledky každého jednotlivého lidského jednání jsou striktně omezené. Chceme-li se dobrat ke správným výsledkům, musíme se nejprve podívat na tato omezení.

Lidský život je nepřetržitý sled jednotlivých aktů. Žádné jednotlivé jednání však není izolované. Je článkem v řetězu jednání, která dohromady vytvářejí jednání na vyšší úrovni, které směřuje ke vzdálenějším cílům. Každé jednání má dva aspekty. Na jedné straně je částečným jednáním v rámci jednání širšího, uskutečněním části cílů stanovených širším jednáním. Na druhou stranu je samo celkem s ohledem na jednání, která tvoří jeho vlastní části.

Na velikosti projektu, který člověk v daný okamžik zamýšlí, závisí, zda vystoupí do popředí širší jednání nebo pouze jednání částečné, zaměřené na dosažení bezprostřednějšího cíle. Praxeologie si nemusí pokládat otázky, které si pokládá Gestaltpsychologie. Cesta k provádění velkých věcí vždy musí vést přes provádění dílčích úkolů. Katedrála není jen hromada kamenů spojených dohromady, avšak jediným možným postupem práce při stavbě katedrály je právě skládání jednoho kamene na druhý. Pro architekta je hlavní celkový projekt. Pro zedníka je to jednotlivá zeď, pro přidavače jednotlivé kameny. Pro praxeologii je důležité, že jedinou metodou, jak docílit větších úkolů, je stavět od základů krok za krokem.

6. Jednotlivec a měnící se charakteristiky lidského jednání

Obsah lidského jednání, tedy cíle, k nimž směřuje, a prostředky, které k dosažení těchto cílů užívá, je určen osobními vlastnostmi každého jednajícího člověka. Každý jednotlivec je produktem dlouhé zoologické evoluce, která vytvářela jeho fyziologické dědictví. Narodil se jako potomek a dědic svých předků. Sraženiny a usazeniny všeho, co jeho předci zažili, vytváří jeho vlastní biologický odkaz. Člověk se nerodí do světa obecně, ale do konkrétního prostředí. Vrozené a zděděné biologické vlastnosti a vše, čím se na člověku podepsal život, určují, jakým člověkem v každém okamžiku své pouti je. Jsou jeho osudem a údělem. Jeho mysl není „svobodná“ v metafyzickém smyslu slova. Je determinována jeho původem a všemi vlivy, jimž byl on sám i jeho předci vystaveni.

Dědictví a prostředí lidské jednání řídí. Navrhují mu cíle i prostředky. Člověk nežije pouze in abstracto, žije jako syn své rodiny, své rasy, svého lidu a svého věku; jako občan své země; jako člen jisté společenské skupiny; jako vykonavatel jistého povolání; jako příznivec konkrétních náboženských, metafyzických, filozofických a politických myšlenek; jako účastník mnoha sporů a polemik. On sám si nevytváří vlastní myšlenky a hodnotové standardy, půjčuje si je od ostatních lidí. Jeho ideologii mu stanovilo prostředí, v němž se pohybuje. Pouze velmi málo lidí má dar vymyslet nové a originální myšlenky a změnit tradiční přesvědčení a doktríny.

Obyčejný člověk nespekuluje o velkých problémech. Spoléhá se na autoritu ostatních lidí, chová se tak, jak se „musí chovat každý slušný člověk“, je jako ovce ve stádu. Právě tato intelektuální netečnost charakterizuje člověka jako obyčejného člověka. Avšak i obyčejný člověk provádí volby. Rozhoduje se o přijetí tradičních vzorů či vzorů jiných lidí, protože se domnívá, že je tento postup pro jeho vlastní blahobyt nejvhodnější. A kdykoli je přesvědčen, že by to lépe sloužilo jeho vlastním zájmům, je připraven svou ideologii a v důsledku toho i modus jednání změnit.

Většina každodenního lidského chování je rutina. Člověk jedná, aniž by mnoha jednáním věnoval zvláštní pozornost. Mnoho věcí dělá, protože jej to naučili v dětství, protože se tak chovají ostatní lidé a protože to je běžné v jeho okolí. Získává návyky, vytváří si automatické reakce. Těchto návyků si však dopřává jen proto, že vítá jejich účinky. Jakmile objeví, že pokračování v nějakém návyku může ohrozit dosažení cílů, které považuje za více žádoucí, svůj postoj změní. Člověk vychovaný v prostředí s čistou vodou získá návyk, že pít, koupat se a mýt se je možné kdekoli. Když se přestěhuje do míst, kde je voda znečištěna škodlivými mikroorganismy, začne procedurám, o které se dříve nezajímal, věnovat velkou pozornost. Bude se vytrvale sledovat, aby nevědomky nesklouzl do svých obvyklých rutin a automatických reakcí. Skutečnost, že jednání je za normálních okolností prováděno jakoby spontánně, neznamená, že to není na základě vědomého rozhodování a záměrné volby. Setrvávání v rutině, kterou lze změnit, je také jednáním.

Praxeologie se nezabývá měnícím se obsahem jednání, nýbrž jeho čistou formou a kategoriální strukturou. Studium náhodných vlastností lidského jednání je úkol pro historii.

7. Předmět a specifická metoda historie

Studium všech dat zkušenosti, týkajících se lidského jednání, je předmětem historie. Historik sbírá a kriticky prochází veškeré dostupné dokumenty. Na základě těchto důkazů pak přistupuje ke svému skutečnému úkolu.

Tvrdí se, že úkolem historie je ukázat, jak se věci skutečně staly, bez vkládání nějakých hodnot či vlastních domněnek, jinak řečeno wertfrei, neutrálně s ohledem na všechny hodnotové soudy. Zpráva historika by měla být věrným obrazem minulosti, jakousi intelektuální fotografií, poskytující úplný a nestranný popis všech faktů. Měla by před naším intelektuálním zrakem reprodukovat minulost se všemi jejími aspekty.

Skutečná reprodukce minulosti by však žádala duplikaci, která přesahuje lidské schopnosti. Historie není intelektuální reprodukcí, ale kondenzovaným zobrazením minulosti pomocí pojmů. Historik prostě jen nenechává události mluvit za ně samotné. Uspořádává je z hlediska myšlenek ležících v pozadí vzniku obecných pojmů, které používá k jejich představení. Nepředkládá fakta, jak se stala, ale pouze relevantní fakta. Nepřistupuje k dokumentům bez předběžných znalostí, je naopak vybaven celým aparátem vědecké znalosti své doby, tedy veškerým učením současné logiky, matematiky, praxeologie i přírodních věd.

Je zřejmé, že historik nesmí být předpojatý z důvodů předsudků či stranických zájmů. Autoři, kteří považují historické události za arzenál zbraní vhodný pro vedení stranických půtek, nejsou historiky, ale propagandisty a apologety. Netouží po získání poznání, ale po ospravedlnění programu svých stran. Bojují za dogmata metafyzických, náboženských, národních, politických a sociálních doktrín. Uzurpují si pro své spisky název historie jako falešný slepec, aby podvedl důvěřivé. Historik musí ze všeho nejdříve směřovat k poznání. Musí se osvobodit od veškerých zájmů. V tomto smyslu musí být ve vztahu ke všem hodnotovým soudům neutrální.

Tento postulát hodnotové neutrality (Wertfreiheit) může být snadno splněn v oblasti apriorních věd: logiky, matematiky, praxeologie a v oblasti experimentálních věd přírodních. Není logicky obtížné namalovat ostrou dělící čáru mezi vědeckým, nezaujatým pojetím těchto disciplín, a pojetím překrouceném předsudky, předpojatými myšlenkami a vášněmi. V historii je vypořádání se s těmito nároky hodnotové neutrality daleko těžší. Předmětem historie – konkrétních, náhodných obsahů lidského jednání – jsou totiž hodnotové soudy a jejich projekce do reality změny. V každém kroku svých aktivit se historik zabývá hodnotovými soudy. Hodnotové soudy lidí, o jejichž jednání podává zprávu, jsou substrátem jeho zkoumání.

Tvrdí se, že historik sám se nemůže hodnotovým soudům vyhnout. Žádný historik – ani naivní kronikář nebo novinový reportér – nezaznamenává všechna fakta. Musí diskriminovat, musí zvolit některé události, které považuje za zaznamenáníhodné, a v tichosti přejít ostatní. Říká se, že tento výběr v sobě obsahuje hodnotový soud. Je nutně podmíněn pohledem historika na svět, a proto není pohledem nestranným, nýbrž je výsledkem předpojatých myšlenek. Historie nemůže být nikdy ničím jiným než distorzí faktů. Nemůže být nikdy opravdu vědecká, tedy neutrální ve vztahu k hodnotám a usilující pouze o odhalení pravdy.

Samozřejmě není pochyb o tom, že volnost, kterou volba faktů vkládá historikům do rukou, může být zneužita. Může se stát a děje se tak, že je výběr historika veden stranickou zaujatostí. Dané problémy jsou však daleko komplikovanější, než jak tato populární doktrína napovídá. Jejich řešení je třeba hledat na půdě hlubšího přezkoumání metod historie.

Když historik pracuje s historickým problémem, používá veškerou znalost logiky, matematiky, přírodních věd a zejména praxeologie. Mentální nástroje těchto nehistorických disciplín však pro jeho úkol nepostačují. Jsou pro něj nutnými pomocníky, ale samy o sobě neumožňují zodpovědět otázky, které zkoumá.

Běh historie je určován jednáním jednotlivců a důsledky těchto jednání. Jednání jsou pak určována hodnotovými soudy jednotlivých jednajících, to znamená cíli, které si přejí dosáhnout, a prostředky, které k jejich dosažení používají. Volba prostředků je důsledkem celého souboru technologických znalostí jednajících lidí. V mnoha případech je možné účinky použitých prostředků ohodnotit z pohledu praxeologie či přírodních věd. Přesto zůstává mnoho věcí, pro jejichž osvětlení nám nic takového nepomůže.

Specifickým úkolem historie, pro nějž používá vlastní metodu, je studium těchto hodnotových soudů a efektů jednání, pokud ty nemohou být analyzovány pomocí ostatních oborů poznání. Vlastním problémem historika je vždy interpretace věcí, jak se staly. Tento problém nejde vyřešit pouze na základě teorémů, jež mu poskytují ostatní vědy. U základu každého problému zůstává něco, co se analýze ze strany ostatních věd vzpírá. Tyto individuální a unikátní charakteristiky každé události studuje rozumění.

Unikátnost a individualita spočívající u základu každého historického faktu, poté co byly vyčerpány všechny interpretační prostředky logiky, matematiky, praxeologie a přírodních věd, jsou konečnými daty. Zatímco však přírodní vědy o svých konečných datech nemohou říci nic jiného, než jaká jsou, historie se může pokusit svá konečná data poznat. Ačkoli je nemožné zredukovat je na jejich příčiny – kdyby taková redukce byla možná, nebyly by konečnými daty –, může jim historik porozumět, protože je sám lidskou bytostí. V Bergsonově filozofii se toto rozumění nazývá intuicí, jinými slovy „la sympathie par laquelle on se transporte à l’interieur d’un objet pour coïncider avec ce qu’il a d’unique et par conséquent d’inexprimable“. (28) Německá epistemologie tento fakt nazývá das spezifische Verstehen der Geistwissenschaften nebo prostě Verstehen. Je to metoda, kterou všichni historici i všichni ostatní lidé uplatňují, když komentují lidské události v minulosti či předpovídají události budoucí. Objevení a vymezení rozumění bylo jedním z nejdůležitějších příspěvků moderní epistemologie. Nejedná se samozřejmě o projekt nové vědy, která dosud neexistovala a měla by být založena, ani o doporučení nové metody postupu práce pro nějakou z již existujících věd.

Rozumění nelze směšovat se schvalováním, i kdyby jen podmíněným a nepřímým. Historik, etnolog či psycholog někdy zaznamená jednání, které mu je prostě protivné a odporné. Rozumí mu pouze jako jednání, to znamená, že určí cíl, který jej vede, a technologické a praxeologické metody použité k jeho dosažení. Porozumět jednotlivému případu neznamená ospravedlňovat jej či omlouvat.

Rozumění nesmí být rovněž směšováno s aktem estetického prožitku nějakého jevu. Empatie (Einfühlung) a rozumění jsou dva radikálně odlišné postoje. Porozumět historicky uměleckému dílu, určit jeho místo, jeho smysl a jeho význam v toku událostí na straně jedné a citově jej ocenit jako umělecké dílo na straně druhé jsou odlišné věci. Na katedrálu se lze dívat očima historika. Na stejnou katedrálu se však lze současně dívat i očima zapáleného obdivovatele či nezaujatého turisty. Titíž jednotlivci jsou schopni obou modů reakce, jak estetického ocenění, tak vědeckého uchopení rozuměním.

Rozumění konstatuje fakt, že jednotlivec či skupina jednotlivců provedla konkrétní jednání, které vyvěrá z konkrétních hodnotových soudů a voleb a směřuje ke konkrétním cílům a že k dosažení těchto cílů použila konkrétní prostředky doporučované konkrétními technologickými, terapeutickými a praxeologickými doktrínami. Dále se snaží ohodnotit účinky způsobené jednáním a jejich intenzitu. Snaží se každému jednání přiřadit relevanci, to znamená jeho dopad na běh událostí.

Polem rozumění je mentální uchopení jevů, které nelze zcela osvětlit logikou, matematikou, praxeologií a přírodními vědami, a to v míře, v níž nemohou být všemi těmito vědami zcela vyjasněny. Nikdy s nimi nesmí být v rozporu. (29) Skutečná tělesná existence ďábla je doložena množstvím historických dokumentů, které jsou v ostatních ohledech poměrně spolehlivé. Mnohé tribunály v řádných soudních procesech prokázaly na základě doznání obžalovaných skutečnost, že ďábel měl pohlavní styk s čarodějnicemi. Žádný odkaz na rozumění však nemůže obhájit pokus historika tvrdit, že ďábel skutečně existoval a zasahoval do lidských událostí jinak než ve vizích rozrušeného lidského mozku.

Zatímco v případě přírodních věd se toto všeobecně připouští, k ekonomické teorii zaujímají někteří historici jiný postoj. Snaží se ekonomickým teorémům oponovat na základě odkazů na dokumenty, které údajně dokazují věci, jež jsou s danými teorémy v rozporu. Neuvědomují si, že komplexní jevy nikdy nemohou ani potvrdit, ani vyvrátit jakýkoli teorém, a nemohou proto svědčit proti výrokům teorie. Ekonomická historie je možná pouze díky ekonomické teorii, která dokáže ekonomické jednání osvětlit. Kdyby ekonomická teorie neexistovala, zprávy týkající se ekonomických faktů by nebyly ničím jiným než sbírkou nesouvisejících dat, otevřených jakékoli arbitrární interpretaci.

8. Pojmové myšlení a rozumění

Úkolem věd o lidském jednání je porozumění jeho významu a relevanci. Za tímto účelem používají lidé dva odlišné epistemologické postupy: pojmové myšlení a rozumění. Pojmové myšlení je mentálním nástrojem praxeologie, rozumění je specifickým mentálním nástrojem historie.

Poznání praxeologie je poznáním pojmovým. Odkazuje na to, co je v lidském jednání nutné. Je to poznání univerzálií a kategorií.

Poznání historie se vztahuje k tomu, co je na každé události či třídě událostí unikátní a individuální. Nejprve každý předmět svého studia zkoumá pomocí mentálních nástrojů, jež jí poskytují všechny ostatní vědy. Po této předběžné práci pak musí čelit svému vlastnímu specifickému problému: osvětlení unikátních a individuálních vlastností daného případu za pomoci rozumění.

Jak jsme již dříve podotkli, tvrdí se, že historie nikdy nemůže být vědecká, protože historické rozumění závisí na subjektivních hodnotových soudech historika. Říká se, že rozumění je jen eufemistickým výrazem pro arbitrárnost. Díla historiků jsou vždy jednostranná a zaujatá. O faktech nepodávají zprávu, překrucují je.

Je samozřejmě pravda, že existují dějepisné knihy napsané z různých úhlů pohledu. Známe historii reformace napsanou z pohledu katolíků a jinou napsanou z pohledu protestantů. Existují „proletářská“ a „buržoazní“ historie, toryovští historici a whigovští historici, každý národ, strana a jazyková skupina má své vlastní historiky a svou vlastní představu o historii.

Problém, který tyto rozdíly v interpretaci nabízejí, se však nesmí směšovat s úmyslným překrucováním faktů ze strany propagandistů a apologetů, kteří se za historiky vydávají. Fakta, která mohou být nesporně stanovena na základě dostupných zdrojů, musí být stanovena v rámci předběžné práce historika. To není polem pro rozumění. Tento úkol musí být zpracován pomocí nástrojů, které poskytují všechny nehistorické vědy. Jevy jsou shromažďovány na základě pečlivého kritického zkoumání dostupných záznamů. Jsou-li teorie nehistorických věd, na nichž historik zakládá kritické zkoumání zdrojů, dostatečně spolehlivé a jisté, neexistuje pro arbitrární nesouhlas ohledně ustanovení samotných jevů žádný prostor. Tvrzení historika je buď pravdivé, nebo v rozporu s fakty, je buď potvrzeno, nebo vyvráceno dostupnými dokumenty, nebo vágní, pokud nám zdroje neposkytují dostatek informací. Experti mohou nesouhlasit, avšak pouze na základě rozumné interpretace dostupných důkazů. Tato diskuse neumožňuje žádné arbitrární výroky.

Historici však velmi často nesouhlasí ohledně učení nehistorických věd. Z toho pak samozřejmě může vyplývat nesouhlas ohledně kritického zkoumání záznamů a z nich vyvozených důsledků. To vede k nepřekonatelnému konfliktu. Jeho příčinou však není arbitrárnost ve vztahu ke konkrétním historickým jevům. Pramení z nerozhodnutých otázek v oblasti nehistorických věd.

Starověký čínský historik může podávat zprávu o tom, jak císařův hřích způsobil katastrofální sucho a jak po jeho odčinění znovu začalo pršet. Žádný moderní historik by tento výklad neakceptoval. Meteorologická doktrína, která stojí v pozadí, je v rozporu s nepochybnými základy současné přírodní vědy. V oblasti teologických, biologických a ekonomických otázek nicméně žádná taková shoda neexistuje. Z toho důvodu spolu historici nesouhlasí.

Zastánce rasistické doktríny nordického arianismu bude přehlížet jakékoli zprávy o dosažených intelektuálních a morálních úspěších „méněcenných“ ras jako smyšlené a jednoduše neuvěřitelné. Bude s těmito zprávami nakládat stejně, jako všichni současní historici nakládají s výše zmíněným čínským výkladem. V oblasti dějin křesťanství také nelze nalézt žádnou shodu mezi lidmi, pro něž jsou evangelia svatým písmem, a těmi, kteří je považují za lidské dokumenty. Katoličtí a protestantští historici spolunesouhlasí v mnoha faktických otázkách, protože vycházejí z různých teologických myšlenek. Merkantilista či neomerkantilista se musí nutně lišit od ekonoma. Zpracování německé měnové historie mezi lety 1914 a 1923 závisí na měnových doktrínách, které autor zastává. Fakta Velké francouzské revoluce prezentují jinak lidé, kteří věří v posvátná práva pomazaných králů, a ti, kdo zastávají názory jiné.

Nesoulad mezi historiky v těchto otázkách neplyne z jejich pozice coby historiků, ale z používání nehistorických věd na předmět historie. Nesouhlasí stejně, jako agnostický lékař nesouhlasí ve věci zázraků v Lourdech s lékařskou komisí pro sběr a evidenci těchto zázraků. Pouze ti, kdo věří, že fakta píší své vlastní příběhy na čistý list lidské mysli, historiky za tyto odlišné názory obviňují. Neuvědomují si, že historie nikdy nemůže pracovat bez předpokladů a že rozdílnosti v předpokladech, což znamená v celém obsahu nehistorického poznání, určují stanovení historických faktů.

Tyto předpoklady rovněž určují rozhodnutí historika týkající se volby faktů, o kterých se zmíní, a těch, která vynechá jako irelevantní. Při hledání příčin nízké dojivosti krav bude dnešní veterinář zcela přehlížet všechny zprávy týkající se uhrančivého pohledu čarodějnice, před třemi sty lety by tomu však bylo jinak. Stejně tak si historik vybírá z nekonečného množství událostí, které předcházely faktu, jímž se zabývá, jen ty, které mohly vést k jeho vzniku či jeho vznik naopak oddálily, a přehlíží ty, které jej dle jeho znalosti nehistorických věd ovlivnit nemohly.

Změny ve znalostech nehistorických věd proto musejí vést k přepisování historie. Každá generace se musí znovu vypořádat s historickými problémy, protože se jim nabízejí v jiném světle. Dřívější teologický světonázor vedl k jinému pojetí historie než teorémy moderních přírodních věd. Subjektivní ekonomie produkuje velmi odlišná díla od těch, která byla založena na merkantilistických doktrínách. Dokud odlišnosti v knihách historiků vyplývají z těchto nesouhlasů, nejsou výsledkem údajné vágnosti a pochybnosti historických studií. Jsou naopak výsledkem absence shody ve sféře věd, které jsou všeobecně považovány za jisté a exaktní.

Abychom se vyhnuli možným nedorozuměním, zdůrazněme ještě následující. Výše zmíněné rozdílnosti nelze směšovat:

1. S úmyslným a záměrným překrucováním faktů.

2. S pokusy ospravedlnit či zavrhnout nějaké jednání z právního nebo morálního pohledu.

3. S pouhým nahodilým vkládáním poznámek vyjadřujících hodnotové soudy do jinak přísně objektivního popisu stavu věcí. Vědecké pojednání o bakteriologii neztrácí svou objektivitu, pokud autor přijímá lidský pohled a považuje zachování života člověka za konečný cíl, a proto označuje metody úspěšného boje s mikroby za dobré a neúspěšné za špatné. Kdyby psal stejnou knihu mikrob, hodnotové soudy by obrátil, ale její věcný obsah by se nijak nelišil. Stejně tak může evropský historik, zabývající se invazí Mongolů ve třináctém století, hovořit o příznivých a nepříznivých událostech, protože přijímá pozici evropského obránce západní civilizace. Toto schvalování hodnotových standardů jedné strany však nemusí mít vliv na věcný obsah jeho studie. Může být – z pohledu tehdejšího poznání – absolutně objektivní. Mongolský historik by se s ní mohl zcela ztotožnit, až na ony občasné poznámky.

4. Se zobrazením jednání jedné strany v diplomatických či vojenských konfliktech. O střetu znepřátelených stran lze pojednat z pohledu myšlenek, motivů a cílů, které vedly jednání kterékoli strany. Pro plné porozumění tomu, co se stalo, je třeba brát v potaz události na obou stranách. Výsledek vznikl v důsledku interakce obou stran. Aby však historik pochopil jejich jednání, musí se pokusit nahlédnout na věci tak, jak se jevily jednajícímu člověku v kritické době, nikoli pouze jak je vidíme dnes z pohledu současných znalostí. Historie Lincolnovy politiky v týdnech a měsících předcházejících propuknutí občanské války samozřejmě není úplná, avšak zde nehovoříme o historické studii. Bez ohledu na to, zda historik straní unionistům či Konfederaci, či je zcela neutrální, může o Lincolnově politice na jaře 1861 pojednat objektivně. Takové zkoumání je nutnou přípravou pro odpověď na širší otázky ohledně toho, jak občanská válka začala.

Poté co jsme vyřešili tyto problémy, můžeme se nakonec vrhnout na klíčovou otázku: Existuje v historickém rozumění nějaký subjektivní prvek, a pokud ano, jakým způsobem určuje výsledky historických studií?

Pokud je úkolem rozumění určit fakt, že lidé byli motivováni konkrétními hodnotovými soudy a směřovali ke konkrétním cílům, nemůže mezi skutečnými historiky – lidmi, jejichž záměrem je poznat minulé události – vzniknout žádný rozpor. Může existovat nejistota z důvodů nedostatečných informací, které dostupné zdroje poskytují. To však nijak nesouvisí s rozuměním. Týká se to předběžné práce, kterou musí historik udělat.

Rozumění má nicméně ještě jeden úkol. Musí zhodnotit efekty každého jednání a jejich intenzitu. Musí se zabývat relevancí každého motivu a každého jednání.

Zde narážíme na jeden z hlavních rozdílů mezi fyzikou a chemií na straně jedné a vědou o lidském jednání na straně druhé. Ve světě fyzikálních a chemických událostí existují (nebo se alespoň všeobecně přepokládá, že existují) konstantní vztahy mezi měřitelnými veličinami a člověk je tyto konstanty schopen s rozumným stupněm přesnosti za pomoci laboratorních experimentů určit. Ve sféře lidského jednání mimo fyzikální a chemickou technologii a terapeutiku žádné takovéto konstantní vztahy neexistují. Nějakou dobu ekonomové věřili, že takový konstantní vztah objevili v účincích změny množství peněz na cenu komodit. Tvrdilo se, že růst či pokles množství peněz v oběhu musí vést k poměrné změně cen komodit. Moderní ekonomie jasně a jednou provždy odhalila mylnost tohoto tvrzení. Ekonomové, kteří se pokoušejí nahradit „kvalitativní“ ekonomii ekonomií „kvantitativní“, se zcela mýlí. Na poli ekonomie neexistují žádné konstantní vztahy a v důsledku toho nelze nic měřit. Jestliže statistik stanoví, že po desetiprocentním růstu nabídky brambor na Atlantidě v jistém konkrétním okamžiku následoval osmiprocentní pokles cen, nedokazuje tím nic o tom, co se stalo či může stát při změně nabídky brambor v jiné zemi, případně době. „Nezměřil“ tím „elasticitu poptávky“ po bramborách. Stanovil jedinečný individuální historický fakt. Žádný inteligentní člověk nepochybuje o tom, že je chování člověka vůči bramborám a jakékoli jiné komoditě proměnlivé. Různí lidé hodnotí stejné věci různě a hodnocení jednoho člověka se s měnícími se podmínkami mění.

Mimo pole ekonomické historie se nikdo ani neodvážil tvrdit, že v lidské historii převažují konstantní vztahy. Je skutečností, že v minulých ozbrojených konfliktech mezi Evropany a zaostalými národy ostatních ras se jeden evropský voják vyrovnal několika domorodým, nikoho však ani nenapadlo, aby „měřil“ velikost evropské nadvlády.

Nemožnost měření nespočívá v nedostatku technických metod pro stanovení měřítka. Vyplývá z absence konstantních vztahů. Ekonomie není, jak znovu pořád dokola opakují nevzdělaní pozitivisté, zaostalá, protože není „kvantitativní“. Není kvantitativní a neměří, protože neexistují žádné konstanty. Statistická čísla, týkající se ekonomických událostí, jsou historickými daty. Říkají nám, co se stalo v neopakovatelném historickém případě. Fyzikální události lze interpretovat na základě naší znalosti konstantních vztahů určených experimenty. Historické události takovou možnost interpretace nenabízejí.

Historik může vyjmenovat všechny faktory, které se podílely na vzniku známých účinků, a všechny faktory, které působily proti jejich vzniku a mohly způsobit oddálení či utlumení konečného výsledku. Jinak než skrze rozumění však rozličné kauzální faktory, které způsobují dané efekty, kvantitativně koordinovat nemůže. Jinak než skrze rozumění nemůže přiřadit každému z n faktorů jeho roli na vytvoření efektu P. Rozumění je ekvivalentem kvantitativní analýzy a měření ve sféře historie.

Technologie nám umí říci, jak silný musí být ocelový plát, aby jej neproděravěla kulka vystřelená z pušky značky Winchester ze vzdálenosti 300 yardů. Může nám tudíž odpovědět na otázku, proč byl či nebyl člověk, který hledal útočiště za ocelovým plátem, vystřelenou kulkou zraněn. Historie nemá šanci vysvětlit se stejnou přesností, proč vzrostla cena mléka o deset procent a proč prezident Roosevelt porazil guvernéra Deweyho ve volbách v roce 1944 a proč měla Francie mezi roky 1870 a 1940 republikánskou ústavu. Takovéto problémy se vzpírají všemu uchopení s výjimkou rozumění.

Rozumění se snaží každému historickému faktoru přiřadit jeho relevanci. Při snaze o rozumění není žádný prostor pro nějaké vrtochy a arbitrárnost. Volnost historika je omezena jeho snahou poskytnout uspokojivé vysvětlení reality. Jeho hlavním cílem musí být hledání pravdy. Prvek subjektivity však do rozumění nepochybně vstupuje. Rozumění historika je vždy zabarveno znaky jeho osobnosti, odráží mysl svého autora.

Cílem apriorních věd jako logiky, matematiky a praxeologie je poznání bezpodmínečně platné pro všechny bytosti nadané logickou strukturou lidské mysli. Cílem přírodních věd je poznání platné pro všechny bytosti nadané nejen schopností lidského rozumu, ale také lidskými smysly. Jednotnost lidské logiky a vnímání propůjčuje těmto odvětvím poznání charakter univerzální platnosti. Fyzikové se alespoň tímto principem řídí. Až teprve v nedávné době si začali uvědomovat omezení svého počínání, opustili přehnané plány a objevili „princip neurčitosti“. Dnes si uvědomují, že existují nepozorovatelné jevy, jejichž nepozorovatelnost je věcí epistemologického principu. (30)

Historické rozumění nikdy nevytvoří výsledky, které by musely být pro všechny přijatelné. Dva historici, kteří se plně shodnou ohledně učení nehistorických věd i ohledně určení faktů v míře, v níž mohou být určeny bez rozumění relevanci, se mohou přít o relevanci faktů. Mohou se plně shodnout na tom, že faktory a, b a c společně působily tak, že vytvořily účinek P. Mohou nicméně zcela nesouhlasit ohledně relevance přínosu jednotlivých faktorů a, b a c k celkovému výsledku. Pokud je cílem rozumění přiřadit každému faktoru jeho relevanci, otevírá se vlivu subjektivních soudů. Samozřejmě, nejsou to hodnotové soudy, nevyjadřují historikovy preference. Jsou to soudy relevance. (31)

Historici spolu mohou nesouhlasit z různých důvodů. Mohou mít různé názory na učení nehistorických věd, mohou své myšlení stavět na větší či menší obeznámenosti s existujícími záznamy, mohou se lišit v rozumění motivům a cílům jednajících lidí a prostředkům, které používají. Všechny tyto rozdíly lze odstranit „objektivním“ uvažováním, je možné dosáhnout všeobecné shody. Pokud se však historici liší ohledně soudů o relevanci, je dosažení řešení, které by musel akceptovat každý normální člověk, nemožné.

Intelektuální metody vědy se podstatně neliší od těch, které člověk používá v každodenním běžném myšlení. Vědec používá stejné nástroje jako laik, pouze je používá s větší zručností a opatrností. Rozumění není privilegiem historiků. Je to věc každého jednotlivce. Tím, že pozorujeme podmínky prostředí, jsme každý historikem. Každý používá rozumění, aby se vypořádal s nejistotou budoucích událostí, jimž musí přizpůsobit své jednání. Charakteristickým myšlením spekulanta je rozumění relevanci různých faktorů, které určují budoucí události. A jak je třeba zdůraznit již v těchto počátcích našeho zkoumání, jednání je vždy nutně zaměřeno na budoucí, a proto nejisté podmínky. Jednání je tedy vždy spekulací. Jednající člověk se jakoby dívá pohledem historika do budoucnosti.

Historie přírody a lidská historie

Kosmologie, geologie a historie biologických změn jsou historickými disciplínami, jelikož se zabývají jedinečnými událostmi minulosti. Používají však výlučně epistemologické metody přírodních věd a nemají žádný prostor pro rozumění. Někdy se musí spokojit s pouze přibližnými odhady velikostí. Takové odhady však nejsou soudy o relevanci. Jsou jen méně dokonalou metodou určování kvantitativních vztahů než „exaktním“ měřením. Nelze je plést se stavem věcí ve sféře lidského jednání, který je charakterizován absencí konstantních vztahů.

Když mluvíme o historii, máme na mysli pouze historii lidského jednání, jejímž specifickým mentálním nástrojem je rozumění.

Tvrzení, že moderní přírodní věda vděčí za své úspěchy experimentální metodě, je někdy napadáno s odkazem na astronomii. Platí, že moderní astronomie je především aplikací fyzikálních zákonů, experimentálně objevených na Zemi, na nebeská tělesa. Dříve byla astronomie založena hlavně na předpokladu, že pohyby nebeských těles nemění své dráhy. Koperník a Kepler se jednoduše pokoušeli uhodnout, podle jakého typu křivky se Země pohybuje kolem Slunce. Protože byla kružnice považována za „nejdokonalejší“ křivku, zvolil si ji Koperník pro svou teorii. Později na základě podobného odhadu nahradil Kepler kružnici elipsou. Až od doby Newtonových objevů se astronomie stala přírodní vědou v přísném smyslu slova.

9. O ideálních typech

Historie se zabývá jedinečnými a neopakovatelnými událostmi, nezvratným plynutím lidských událostí. Historickou událost nelze popsat bez odkazu na místo, čas a osobu, jíž se týká. Lze-li nějakou událost vyprávět bez těchto odkazů, nejedná se o historický fakt, ale o fakt přírodních věd. Zpráva o tom, že profesor X provedl 20. února 1945 ve své laboratoři nějaký experiment, je podání historické události. Fyzik věří, že právem může abstrahovat od osoby experimentátora a místa a času, kde byl pokus proveden. Dává do souvislostí pouze ty okolnosti, které jsou podle jeho názoru pro vytvoření daného výsledku relevantní a které by při dalším opakování poskytly výsledek stejný. Přetváří historickou událost do faktu empirických přírodních věd. Odhlíží od aktivního zasahování experimentátora a pokouší se jej zobrazit jako nezaujatého pozorovatele a vypravěče neznásilněné reality. Zabývat se epistemologickými otázkami této filozofie není úkolem praxeologie.

Přes svou unikátnost a neopakovatelnost mají historické události jednoho společného jmenovatele: jsou lidským jednáním. Historie je postihuje jako lidská jednání, uchopuje jejich význam pomocí praxeologického myšlení a rozumí jejich významu skrze zaměření se na individuální a jedinečné vlastnosti. Historii vždy zajímá význam přisuzovaný dotčenými lidmi: význam, který přisuzují stavům věcí, jež chtějí změnit, význam, který přisuzují svým jednáním, a význam, který přisuzují jejich účinkům.

Aspekt, podle něhož historie seskupuje a řadí nekonečnou mnohost událostí, je jejich význam. Jediný princip, který používá pro systematizaci svých objektů – lidí, myšlenek, institucí, společenských entit a artefaktů –, je příbuznost významů. Podle příbuznosti významů uspořádává prvky do ideálních typů.

Ideální typy jsou specifické pojmy používané v historickém výzkumu a v prezentaci jeho výsledků. Jsou to pojmy rozumění. Tím se zcela liší od praxeologických kategorií a pojmů i od pojmů přírodních věd. Ideální typ není pojem třídy, neboť jeho popis neuvádí znaky, jejichž přítomnost jasně a jednoznačně určuje členství ve třídě. Ideální typ nelze definovat. Lze jej charakterizovat vyjmenováním vlastností, jejichž přítomnost zhruba rozhoduje o tom, zda v nějakém konkrétním případě stojíme či nestojíme před vzorkem, který do daného ideálního typu patří. Je typickým znakem ideálního typu, že ne všechny charakteristiky musejí být v každém konkrétním případě přítomny. Zda absence nějaké charakteristiky brání zařazení konkrétního vzorku do daného ideálního typu, závisí na soudu, kterým se pomocí rozumění určí její relevance. Ideální typ sám je výsledkem rozumění motivům, myšlenkám a cílům jednajících lidí a také prostředkům, které používají.

Ideální typ nemá nic společného se statistickými průměry. Většinu obsažených charakteristik nelze číselně určit a již z tohoto samotného důvodu z nich nelze počítat průměr. Hlavní důvod je však třeba hledat jinde. Statistické průměry označují chování členů třídy nebo typu, který je již určen pomocí definice (nebo charakteristiky) odkazující k jiným znakům, s ohledem na vlastnosti, na něž se definice (nebo charakteristiky) nevztahuje. Příslušnost k třídě nebo typu musí být známa dříve, než může statistik začít se zkoumáním zvláštních vlastností a používat výsledky tohoto zkoumání pro stanovení průměru. Můžeme určit průměrný věk senátorů Spojených států nebo můžeme odhadovat průměry týkající se chování věkové třídy populace s ohledem na zvláštníproblém. Je však logicky nemožné, aby členství ve třídě či typu záviselo na průměru.

Žádný historický problém nelze uchopit bez pomoci ideálních typů. Dokonce i když se historik zabývá jednotlivou osobou nebo událostí, nemůže se odkazům k ideálním typům vyhnout. Když mluví o Napoleonovi, musí se odkazovat na ideální typy jako velitel, diktátor, revoluční vůdce. Když pojednává o Velké francouzské revoluci, jsou to ideální typy jako revoluce, dezintegrace zavedeného režimu, anarchie. Může se stát, že odkaz na ideální typ bude spočívat pouze v odmítnutí jeho uplatnitelnosti na daný konkrétní případ. Všechny historické události jsou nicméně popisovány a interpretovány za pomoci ideálních typů. I laik musí vždy, když se zabývá minulými či budoucími událostmi, používat ideální typy a nevědomky tak i činí.

Zda je či není použití konkrétního ideálního typu vhodné a přínosné pro adekvátní uchopení jevu, lze rozhodnout pouze pomocí rozumění. Modus rozumění není určen ideálním typem. Modus rozumění vyžaduje vytvoření a používání odpovídajících ideálních typů.

Ideální typy jsou vytvářeny pomocí myšlenek a pojmů vypracovaných všemi nehistorickými odvětvími poznání. Veškeré znalosti o historii jsou samozřejmě podmíněné výsledky ostatních věd, závisí na nich a nesmí s nimi být nikdy v rozporu. Historické poznání má však jiný předmět a jinou metodu než tyto vědy, které naproti tomu nemají žádné použití pro metodu rozumění. Ideální typy nesmíme směšovat s koncepty nehistorických věd. Týká se to i praxeologických kategorií a pojmů. Ty samozřejmě poskytují nutné mentální nástroje pro studium historie. Nevztahují se však k rozumění jedinečným a individuálním událostem, které tvoří předmět historie. Ideální typ tak nikdy nemůže vzniknout prostým přijetím praxeologického pojmu.

V mnoha případech se stává, že termín, který používá praxeologie k označení praxeologického pojmu, slouží historikovi k označení ideálního typu. Pak historik používá jedno slovo k označení dvou rozdílných věcí. Někdy ten termín používá k označení jeho praxeologických konotací, častěji však k označení ideálního typu. V druhém případě slovu přiřazuje význam odlišný od významu praxeologického. Transformuje ho tím, že jej přesouvá do jiné oblasti studia. Ekonomický pojem „podnikatel“ patří do jiné vrstvy než ideální typ „podnikatel“, který používá historie a deskriptivní ekonomie. (Ve třetí vrstvě leží právní pojem „podnikatel“.) Ekonomický termín „podnikatel“ je pojmem přesně definovaným, který v rámci teorie tržní ekonomiky označuje jasně integrovanou funkci. Historický ideální typ podnikatel nezahrnuje stejné členy. Nikdo při jeho používání nemá na mysli pouliční čističe bot, řidiče taxíku, kteří mají vlastní auto, malé podnikatele a drobné zemědělce. To, co ekonomie ohledně podnikatelů stanoví, je striktně platné pro všechny členy třídy bez sebemenšího ohledu na zeměpisné podmínky a různá odvětví podnikání. To, co pro své ideální typy stanovuje historie, se naopak může lišit dle konkrétních okolností v různých dobách, zemích, hospodářských odvětvích a mnoha dalších podmínek. Pro obecný ideální typ podnikatele má historie jen malé využití. Více ji zajímají takové typy jako americký podnikatel za doby Jeffersona, německý podnikatel v těžkém průmyslu za vlády Viléma II., zpracovatel textilu v Nové Anglii v posledních desetiletích předcházejících první světové válce, protestantský haute finance z Paříže, self-made man a tak dále.

Zda lze konkrétní ideální typ doporučit či nikoli, zcela závisí na modu rozumění. Dnes je docela běžné používat dva ideální typy: Levicové strany (progresivisté) a pravicové strany (fašisté). První z nich zahrnuje západní demokracie, některé latinskoamerické diktatury a ruský bolševismus. Druhý pak obsahuje italský fašismus a německý nacismus. Tato typizace je výsledkem konkrétního modu rozumění. Jiný modus by stavěl do protikladu demokracii a diktaturu. Ruský bolševismus, italský fašismus a německý nacismus patří k ideálnímu typu diktátorských vlád, západní systémy k ideálnímu typu vlád demokratických.

Hlavním omylem historické školy Wirtschaftliche Staatswissenschaften v Německu i amerického institucionalismu byla snaha interpretovat ekonomii jako charakteristiku chování ideálního typu homo oeconomicus. Podle této doktríny tradiční či ortodoxní ekonomie nepojednává o chování člověka, jaký ve skutečnosti je a jak jedná, ale o fiktivním a hypotetickém obraze. Znázorňuje bytost řízenou výlučně ekonomickými motivy, tj. čistě záměrem získat co největší hmotný a peněžní zisk. Taková bytost, zdůrazňují tito kritici, nemá a nikdy neměla reálný protějšek. Je fantomem falešné spekulativní filozofie. Žádný člověk není motivován výlučně přáním stát se co nejbohatším. Mnoho lidí tato touha vůbec neovlivňuje. Odkazovat se při studiu historie na takovéhoto iluzorního homunkula je marné.

I kdyby tento popis skutečně vystihoval význam klasické ekonomie, nebyl by homo oeconomicus zajisté ideálním typem. Ideální typ není zosobněním jedné stránky či aspektu různorodých lidských přání a cílů. Znázorňuje vždy komplexní jevy reality, buď lidí, institucí, nebo ideologií.

Klasičtí ekonomové se pokoušeli vysvětlit formování cen. Byli si plně vědomi skutečnosti, že ceny nejsou produktem činnosti zvláštní skupiny lidí, nýbrž výsledkem souhry všech členů tržní společnosti. To mínili tvrzením, že poptávka a nabídka určují formování cen. Klasickým ekonomům se však nepodařilo přijít s uspokojivou teorií hodnoty. Nebyli schopni nalézt řešení zdánlivého paradoxu hodnoty. Trápil je údajný paradox, že „zlato“ má větší hodnotu než „železo“, ačkoli je železo užitečnější. Nemohli tudíž sestrojit obecnou teorii hodnoty a vystopovat jevy tržní směny a produkce k jejich konečným zdrojům – chování spotřebitelů. Tento nedostatek je nutil opustit ambiciózní plány na rozvinutí obecné teorie lidského jednání. Museli se spokojit s teorií, která vysvětlovala pouze činnost obchodníků, aniž by šli k volbám všech lidí coby konečným determinantám. Zabývali se pouze jednáním obchodníků, kteří se snaží koupit na nejlevnějším trhu a prodat na nejdražším. Spotřebitel z jejich teoretizování vypadl. Epigoni klasické ekonomie později vysvětlovali a ospravedlňovali tento nedostatek jako úmyslný a metodologicky nutný postup práce. Tvrdili, že omezit zkoumání pouze na jeden aspekt lidského chování, konkrétně na aspekt „ekonomický“, byl promyšlený plán ekonomů. Bylo jejich záměrem používat fiktivní obraz člověka řízeného pouze „ekonomickými“ motivy a přehlížet všechny ostatní, ačkoli si byli plně vědomi toho, že skutečný člověk je veden mnoha dalšími, „neekonomickými“ motivy. Jedna skupina těchto interpretů tvrdila, že těmito dalšími motivy by se neměla zabývat ekonomie, ale jiná odvětví poznání. Jiná skupina připouštěla, že zohlednění těchto „neekonomických“ motivů a jejich vlivu na formování cen bylo také úkolem ekonomie, avšak věřila, že by to mělo být ponecháno dalším generacím. V pozdějším stadiu našeho zkoumání ukážeme, že tento rozdíl mezi „ekonomickými“ a „neekonomickými“ motivy lidského jednání je neudržitelný. V tomto okamžiku si pouze postačí uvědomit, že doktrína „ekonomické“ stránky lidského jednání učení klasických ekonomů zcela překrucuje. Nikdy nechtěli činit to, co jim tato doktrína připisuje. Chtěli pochopit skutečné formování cen, nikoli cen fiktivních, které by vznikaly, pokud by lidé jednali pod vlivem hypotetických podmínek odlišných od těch, jež je skutečně ovlivňují. Ceny, které se pokoušeli vysvětlit a vysvětlili – ačkoli je nevystopovali až k volbám spotřebitelů –, jsou skutečné tržní ceny. Poptávka a nabídka, o nichž hovoří, jsou skutečné faktory, určené všemi motivy, které člověka vedou k tomu, aby prodal či koupil. Chybou jejich teorie bylo, že nevystopovali poptávku zpět k volbám spotřebitelů. Chyběla jim uspokojivá teorie poptávky. Neměli však na mysli, že by poptávka, tak jak ji používali ve svých pojednáních, byla určena pouze „ekonomickými“ motivy, které se liší od motivů „neekonomických“. Protože omezovali své teoretizování pouze na jednání obchodníků, motivy konečných spotřebitelů se nezabývali. Jejich teorie cen byla nicméně zamýšlena jako vysvětlení reálných cen bez ohledu na motivy a myšlenky, které spotřebitele vedou.

Moderní subjektivní ekonomie začíná řešením zdánlivého paradoxu hodnoty. Neomezuje své teorémy ani pouze na jednání obchodníků, ani se nezabývá fiktivní entitou homo oeconomicus. Zabývá se nutnými kategoriemi jednání každého člověka. Její teorémy, týkající se komoditních cen, mzdových a úrokových sazeb, se vztahují ke všem těmto jevům bez ohledu na motivy, které přimějí lidi k tomu, aby kupovali či prodávali nebo se naopak kupování a prodávání zdrželi. Je už na čase se jednou provždy zbavit odkazů na neúspěšné pokusy ospravedlnit pochybení starších ekonomů za pomoci fantoma homo oeconomicus.

10. Postup práce ekonomie

Předmětem praxeologie je vysvětlení kategorie lidského jednání. Jediné potřebné pro vyvození veškerých praxeologických jevů je znalost podstaty lidského jednání. Tato znalost je nám vlastní, protože jsme lidé, nechybí žádné bytosti lidského pokolení, kterou patologické podmínky nesnížily na pouhou vegetativní existenci. K pochopení těchto teorémů není třeba žádné zvláštní zkušenosti a žádná zkušenost, jakkoli bohatá, je nikdy nemůže odhalit bytosti, která a priori nevěděla, co lidské jednání je. Jedinou cestou k poznání těchto teorémů je logická analýza naší inherentní znalosti kategorie jednání. Musíme se rozpomenout a provést reflexi struktury své mysli. Stejně jako logika a matematika je i praxeologická znalost v nás, nepřichází zvnějšku.

Všechny pojmy a teorémy praxeologie jsou obsaženy v kategorii lidského jednání. První úkol spočívá v jejich extrahování a dedukci, v rozšíření jejich implikací a definování univerzálních podmínek jednání jako takového. Poté co se ukáže, jaké podmínky každé jednání vyžaduje, musíme pokračovat dále a definovat – v kategoriálním a formálním smyslu – méně obecné podmínky nutné pro zvláštní mody jednání. S tímto druhým úkolem by bylo možné se vypořádat pomocí vymezení všech myslitelných podmínek, z nichž by se následně vyvodily všechny logicky platné závěry. Takový všeobjímající systém by nám poskytl teorii, která by se vztahovala nikoli pouze na lidské jednání určené podmínkami a okolnostmi reálného světa, v němž člověk žije a jedná, nýbrž by se zabýval i hypotetickým jednáním, k němuž by mohlo docházet za neuskutečnitelných podmínek imaginárních světů.

Cílem vědy je nicméně poznat realitu. Není duševní gymnastikou či logickým koníčkem. Praxeologie tudíž omezuje své zkoumání na studium jednání za těch podmínek a předpokladů, které jsou dány v realitě. Jednání za neskutečných a neuskutečnitelných podmínek zkoumá pouze ze dvou pohledů. Zabývá se stavy věcí, které, ačkoli neexistovaly v minulosti a neexistují ani dnes, by někdy v budoucnu existovat mohly. A zkoumá také neskutečné a neuskutečnitelné podmínky, je-li takové bádání třeba pro uspokojivé uchopení toho, co se děje za podmínek v realitě běžných.

Tento odkaz na zkušenost však nijak neoslabuje apriorní charakter praxeologie a ekonomie. Zkušenost pouze směruje naši zvědavost k jistým problémům a odvádí ji od problémů jiných. Říká nám, co bychom měli zkoumat, ale neříká nám, jak bychom měli v našem hledání poznání postupovat. Navíc nikoli zkušenost, ale samotné myšlení nás učí, zda a v jakých případech je nutné zkoumat neuskutečnitelné hypotetické podmínky, abychom pochopili, co se děje v reálném světě.

Újma z práce nemá kategoriální a apriorní charakter. Můžeme si bezrozporně představit svět, v němž práce nezpůsobuje nespokojenost, a stav věcí v takovém světě můžeme popsat. V reálném světě však újma z práce existuje. Pouze teorémy založené na předpokladu, že je práce zdrojem újmy, lze aplikovat na porozumění tomu, co se v tomto světě děje.

Zkušenost nás učí, že existuje újma z práce. Neučí nás to však přímo. Neexistuje žádný jev, který se představuje jako újma z práce. Existují pouze data zkušenosti, která jsou na základě apriorní znalosti interpretována tak, že člověk hodnotí volný čas (tedy absenci práce) za jinak stejných okolností jako více žádoucí než vydání práce. Vidíme, že lidé odmítají výhody, které by mohli získat, kdyby pracovali více, jinak řečeno že jsou ochotni pro získání volného času přinášet oběti. Z tohoto faktu vyvozujeme, že je volný čas hodnocen jako statek a práce je považována za břemeno. Bez předchozího praxeologického vhledu bychom však nikdy nebyli schopni k tomuto závěru dojít.

Teorii nepřímé směny a všechny další teorie na ní vystavěné (jako například teorii oběžného úvěru) lze aplikovat pouze na interpretaci jevů ve světě, v němž k nepřímé směně dochází. Ve světě výlučně barterového obchodu by to bylo jen intelektuální hříčkou. Je nepravděpodobné, že by se ekonomové v takovém světě, pokud by v něm ekonomie vůbec vznikla, kdy věnovali problémům nepřímé směny, peněz a všemu ostatnímu. V našem současném světě jsou však tato studia základní součástí ekonomické teorie.

Fakt, že se praxeologie při své snaze porozumět skutečnosti koncentruje na zkoumání problémů, které jsou k tomu užitečné, nijak nemění apriorní charakter jejích úvah. Označuje však způsob, jakým ekonomie, dosud jediná rozpracovaná součást praxeologie, představuje výsledky svých pokusů.

Ekonomie nesleduje postup práce logiky a matematiky. Nepředkládá integrovaný systém čistě apriorních soudů odtržených od veškerých odkazů ke skutečnosti. Při vkládání předpokladů do své analýzy se ujišťuje, že dané předpoklady mohou při chápání reality poskytnout užitečné služby. Ve svých pojednáních a monografiích neodděluje přísně čistou vědu od aplikací svých teorémů na řešení konkrétních historických a politických problémů. Pro organizovanou prezentaci svých výsledků používá formu, v níž je apriorní teorie a interpretace historických jevů vzájemně provázána.

Je zřejmé, že tento modus práce je na ekonomii uvalen samotnou povahou a podstatou jejího předmětu. Ten dokazuje jeho vhodnost. Člověk však nesmí přehlížet fakt, že manipulace s tímto jedinečným a logicky poněkud zvláštním postupem práce vyžaduje opatrnost a jemnost a že nekritické a povrchní mysli jsou znovu a znovu sváděny na scestí neopatrným směšováním dvou zahrnutých epistemologicky odlišných metod.

Nic takového jako historická metoda ekonomie nebo disciplína institucionální ekonomie neexistuje. Existuje ekonomie a ekonomická historie. Ty dvě nesmí být nikdy směšovány. Všechny teorémy ekonomie jsou nutně platné v každém případě, v němž jsou splněny vyžadované předpoklady. Nemají samozřejmě žádný praktický význam v situacích, kde tyto podmínky splněny nejsou. Teorémy vztahující se k nepřímé směně nelze použít za podmínek, kde žádná nepřímá směna neexistuje. To však nijak nesnižuje jejich platnost. (32)

Tato věc byla zatemněna pokusy vlád a mocných zájmových skupin znevážit ekonomii a očernit ekonomy. Despotové i demokratické většiny jsou opilí mocí. Jen neradi připouštějí, že podléhají přírodním zákonům. Pojem ekonomických zákonů odmítají. Nejsou snad nejvyššími zákonodárci? Nemají moc porazit každého oponenta? Žádnému vojenskému diktátorovi se nechce uznat jiná omezení než ta, která na něj uvalí silnější vojenská síla. Servilní pisálci jsou vždy připraveni pečovat o tuto samolibost rozvojem vhodných doktrín. Své zmatené domněnky nazývají „historickou ekonomií“. Ve skutečnosti je ekonomická historie dlouhým záznamem vládních politik, které selhaly, protože byly koncipovány s naprostým přehlížením ekonomických zákonů.

Historii ekonomického myšlení nelze porozumět, pokud nevěnujeme pozornost skutečnosti, že ekonomie jako taková je výzvou domýšlivosti těch, kdo jsou u moci. Ekonom nikdy nemůže být oblíbencem autokratů a demagogů. Pro ně je vždy nepohodlným škůdcem, a čím více jsou vnitřně přesvědčeni, že jsou jeho námitky smysluplné, tím více ho nenávidí.

V kontextu těchto vzrušených agitací je vhodné zdůraznit fakt, že výchozí bod veškerého praxeologického a ekonomického myšlení, kategorie lidského jednání, je imunní proti jakékoli kritice a námitkám. Jakýkoli odkaz na nějaké historické či empirické ohledy nikdy nemůže odhalit chyby ve tvrzení, že lidé účelově směřují k jistým zvoleným cílům. Žádné řeči o iracionalitě, neproniknutelných hloubkách lidské duše, spontaneitě životních jevů, automatismu, reflexech a tropismu nemohou zneplatnit tvrzení, že člověk používá svůj rozum k uskutečnění přání a tužeb. Z neotřesitelných základů kategorie lidského jednání postupují praxeologie a ekonomie krok za krokem pomocí diskurzivního myšlení. Přesným definováním předpokladů a podmínek konstruují systém pojmů a vyvozují všechny závěry implikované nenapadnutelným logickým usuzováním. Vzhledem k takto získaným výsledkům lze zaujmout jen dva postoje. Buď odhalíme logické chyby v řetězu dedukcí, který k těmto výsledkům vedl, nebo musíme uznat jejich správnost a platnost.

Je marné namítat, že život a realita nejsou logické. Život a realita nejsou ani logické, ani nelogické; jsou prostě dané. Logika je však jediným nástrojem, který má člověk k dispozici k jejich porozumění. Je marné namítat, že život a historie jsou nepochopitelné a nevyslovitelné a že lidský rozum nikdy nemůže proniknout do jejich nitra. Kritici si sami protiřečí, když pronášejí slova o nevyslovitelném a vykládají teorie – samozřejmě chybné – o nepochopitelném. Mnoho věcí přesahuje možnosti lidské mysli. Pokud však je člověk schopen nějaké poznání, jakkoli omezené, získat, může tak učinit jen jedinou cestou, cestou, kterou mu otevírá rozum.

Neméně iluzorní jsou i pokusy stavět proti sobě rozumění a teorémy ekonomie. Doménou historického rozumění je výlučně vysvětlení těch problémů, které nemohou být zcela osvětleny nehistorickými vědami. Rozumění nesmí nikdy teorie vyvinuté nehistorickými vědami popírat. Rozumění nedělá nikdy nic jiného, než že na jedné straně stanoví fakt, že lidé byli motivováni jistými myšlenkami, směřovali k jistým cílům a k jejich dosažení používali jisté prostředky, a na druhé straně přiřadí různým historickým faktorům jejich relevanci, nemohou-li tak učinit nehistorické vědy. Rozumění neopravňuje moderního historika k tvrzení, že zaříkání bylo kdy vhodným prostředkem k léčení nemocných krav. Stejně mu nedovoluje tvrdit, že ve starověkém Římě či říši Inků neplatily ekonomické zákony.

Člověk není neomylný. Hledá pravdu, tedy nejadekvátnější porozumění realitě, které mu struktura jeho mysli a rozum umožňují. Člověk nikdy nemůže být vševědoucí. Nikdy si nemůže být absolutně jistý, že nebude ve svém zkoumání sveden na nesprávnou cestu a že to, co považuje za jistou pravdu, nebude omyl. Jediné, co může člověk udělat, je podrobovat své teorie znovu a znovu kritickému přezkoumávání. Pro ekonoma to znamená projít všechny své teorémy zpět k nezpochybnitelnému a jistému konečnému základu – kategorii lidského jednání – a co nejpečlivěji testovat všechny předpoklady a vývody, které z tohoto základu vedou ke zkoumanému teorému. Nelze tvrdit, že by tento postup byl zárukou bezchybnosti. Nepochybně však je nejefektivnější metodou, jak se chybám vyhnout.

Praxeologie, a v důsledku toho rovněž ekonomie, je deduktivní systém. Sílu čerpá z výchozího bodu svých dedukcí, z kategorie lidského jednání. Žádný ekonomický teorém, který není pevně připoután ke svým základům nevyvratitelným řetězem uvažování, nelze považovat za zdravý. Tvrzení pronesené bez tohoto spojení je arbitrární a volně se vznáší ve vzduchu. Není možné zabývat se zvláštním segmentem ekonomie, aniž by ten byl uzavřen v úplném systému jednání.

Empirické vědy začínají od jedinečných událostí a postupují od individuálního k univerzálnějšímu. Jejich práce podléhá specializaci. Mohou se zabývat segmenty, aniž by měly na zřeteli celé pole. Ekonom nesmí být nikdy specialistou. Při řešení každého problému musí směrovat svůj zrak na celý systém.

Historici v tomto ohledu často hřeší. Někdy si neuvědomují, že není možné ze studia komplexních jevů vybrat jakékoli kauzální vztahy. Jejich záměr studovat realitu bez použití toho, co zatracují jako předběžnou znalost, je marný. Ve skutečnosti nevědomky používají populární doktríny, které jsou již dlouho vyvráceny jako chybné a rozporné.

11. Omezení praxeologických pojmů

Praxeologické kategorie a pojmy jsou tvořeny za účelem porozumění lidskému jednání. Začnou být rozporné a nesmyslné, pokud se je člověk pokouší aplikovat na jiné podmínky než podmínky lidského života. Naivní antropomorfismus primitivních náboženství je pro filozofickou mysl nepřijatelný. Snahy filozofů definovat pomocí praxeologických kategorií atributy absolutní bytosti, osvobozené od všech omezení a slabostí lidské existence, jsou neméně sporné.

Scholastičtí filozofové a teologové a rovněž teisté a deisté věku rozumu vymýšleli absolutní a dokonalou bytost, neměnnou, všemocnou a vševědoucí, a přesto plánující a jednající, směřující k cílům a používající prostředky k jejich dosažení. Jednání však lze přisoudit pouze bytosti nespokojené a opakované jednání pouze bytosti, která postrádá moc odstranit všechnu nespokojenost naráz v jednom okamžiku. Jednající bytost je nespokojená, a proto není všemocná. Kdyby byla spokojená, nejednala by, a kdyby byla všemocná, již dávno by radikálně odstranila svou nespokojenost. Pro všemocnou bytost neexistuje žádný tlak na volbu mezi různými stavy nespokojenosti, není pod tlakem, který ji nutí přijmout menší zlo. Všemocnost by znamenala moc dosáhnout všeho a užívat si plné uspokojení bez jakýchkoli omezení. To však není v souladu se samotným konceptem jednání. Pro všemohoucí bytost kategorie prostředků a cílů neexistují. Je nad lidským chápáním, pojmy a rozuměním. Všemocné bytosti poskytuje každý „prostředek“ nekonečné služby, může k dosažení svých cílů použít jakýchkoli „prostředků“ a může dosáhnout jakéhokoli cíle bez použití prostředků. Uvažovat konzistentně o pojmu všemohoucnosti až do jeho logických důsledků přesahuje schopnosti lidského rozumu. Tyto paradoxy jsou neřešitelné. Dokáže všemohoucí bytost dosáhnout něčeho, co bude imunní vůči jejím pozdějším zásahům? Pokud tuto moc má, pak existují omezení její moci a není již dále všemohoucí. Pokud tuto moc postrádá, není již pouze z tohoto důvodu všemohoucí.

Jsou všemocnost a vševědoucnost slučitelné? Vševědoucnost předpokládá, že všechny budoucí události jsou již jednoznačně určeny. Jestliže existuje vševědoucnost, všemocnost je nemyslitelná. Neschopnost změnit cokoli v předurčeném běhu událostí by omezovala moc každého agenta.

Jednání je projevem potence a moci, které jsou omezené. Je manifestací člověka, který je limitován ohraničenými schopnostmi své mysli, fyziologickou podstatou svého těla, nestálostí svého prostředí a vzácností vnějších faktorů, na nichž závisí jeho blahobyt. Je marné odkazovat se na nedokonalosti a slabosti lidského života, když je cílem zobrazit něco absolutně dokonalého. Samotná myšlenka absolutní dokonalosti je v každém směru rozporná. Stav absolutní dokonalosti musí být pojímán jako úplný, konečný a nepodléhající změně. Změna může jen snížit jeho dokonalost a transformovat jej do stavu méně dokonalého. Pouhá pravděpodobnost, že může dojít ke změně, je v rozporu s pojmem absolutní dokonalosti. Absence změny – to znamená absolutní nezměnitelnost, strnulost a nehybnost – se však rovná absenci života. Život a dokonalost jsou nekompatibilní, stejně tak ale i dokonalost a smrt.

Živoucí není dokonalé, protože podléhá změně, mrtvé není dokonalé, protože nežije.

Jazyk žijících a jednajících lidí může pro porovnání míry tvořit komparativy a superlativy. Absolutno však není míra, je to limitní pojem. Absolutno je neurčitelné, nemyslitelné a nevyslovitelné. Je to chimérický pojem. Neexistuje žádné dokonalé štěstí, dokonalý člověk, nekonečné blaho. Každý pokus popsat život v rajské zahradě či život andělů vyúsťuje v paradoxy. Kde existují podmínky, existují omezení, a nikoli dokonalost. Jsou tam pokusy překonat překážky, frustrace a nespokojenost.

Poté co filozofové opustili hledání absolutna, převzali ho po nich utopisté. Spřádají sny o dokonalém státě. Neuvědomují si, že stát – společenský aparát donucení – je institucí, jejímž cílem je vypořádat se s lidskými nedokonalostmi a jejíž základní funkcí je potrestání menšin za účelem ochrany většin před negativními účinky některých činů. S „dokonalým“ člověkem bychom žádné donucení nepotřebovali. Utopisté však nevěnují lidské podstatě a neměnným podmínkám lidského života pozornost. Godwin se domníval, že člověk se stane nesmrtelným, jakmile se odstraní soukromé vlastnictví. (33) Charles Fourier blábolil o oceánech obsahujících limonádu místo slané vody. (34) Marxův ekonomický systém bezstarostně ignoroval vzácnost hmotných výrobních faktorů. Trocký odhalil, že v proletářském ráji „průměrný člověk povstane do výšin Aristotela, Goetha nebo Marxe a nad tento hřeben povstanou nové štíty“. (35)

Dnes jsou nejpopulárnějšími chimérami stabilizace a bezpečnost. Tato módní slova prozkoumáme později.

III. EKONOMIE A REVOLTA PROTI ROZUMU

1. Revolta proti rozumu

Je pravda, že někteří filozofové rádi moc lidského rozumu přeceňovali. Věřili, že člověk dokáže svým myšlením objevit poslední příčiny událostí, inherentní cíle, k nimž směřuje prvotní hybatel stvořením světa a určováním jeho vývoje. Rozepisovali se o absolutnu, jako kdyby bylo jejich kapesními hodinkami. Nebáli se oznamovat věčné absolutní hodnoty a vytvářet mravní kódy platné pro všechny lidi.

Pak zde existovala dlouhá řada utopických autorů. Sepisovali schémata rájů na zemi, v nichž měl vládnout pouze čistý rozum. Neuvědomovali si, že to, co nazývají čistým rozumem a evidentní pravdou, byly jen fantazie jejich vlastní mysli. Lehkovážně si nárokovali neomylnost a často obhajovali netoleranci, násilné potlačování všech opozičníků a heretiků. Chtěli dosáhnout diktatury buď pro sebe samé, nebo pro lidi, kteří by jejich plány přesně uvedli v život. Podle jejich názoru neexistovala pro trpící lidstvo žádná jiná spása.

Byl zde Hegel. Hegel byl hlubokým myslitelem a jeho díla jsou pokladem stimulujících myšlenek. Pracoval však ve falešné představě, že Geist, absolutno, se zjevuje skrze jeho slova. Na světě neexistovalo nic, co by Hegelovi zůstalo skryto. Je škoda, že je jeho jazyk tak nejednoznačný, že může být různě interpretován. Pravicoví hegeliáni jej interpretovali jako podporu pruského systému autokratické vlády a dogmat pruské církve. Levicoví hegeliáni z něj vyčetli ateismus, nesmiřitelný revoluční radikalismus a anarchistické doktríny.

Byl zde August Comte. Přesně věděl, co má budoucnost pro lidstvo připraveno. A samozřejmě se považoval za nejvyššího zákonodárce. Tak například považoval některá astronomická studia za zbytečná a chtěl je zakázat.

Plánoval nahradit křesťanství novým náboženstvím a zvolil dámu, která byla v této nové církvi určena jako náhrada za Pannu Marii. Comta lze omluvit, neboť byl duševně chorý v plném smyslu slova, který mu přisuzuje patologie. Co však jeho následovníci?

Bylo by možné zmínit se o mnoha dalších podobných faktech. Nepředstavují však žádný argument proti rozumu, racionalismu a racionalitě. Tyto sny nemají vůbec nic společného s otázkou, zda je rozum správným a jediným nástrojem, kterým člověk disponuje ve své snaze dosáhnout co největšího možného poznání. Čestní a svědomití hledači pravdy nikdy nepředstírají, že rozum a vědecký výzkum mohou poskytnout odpovědi na všechny otázky. Jsou si omezení lidské mysli plně vědomi. Nelze je činit zodpovědné za hrubosti Hegelovy filozofie a simplifikace různých materiálních škol.

Sami racionalističtí filozofové se vždy zaměřovali na odhalení hranic apriorní teorie i empirického výzkumu. (36) První zástupce britské politické ekonomie, David Hume, utilitarista, a američtí pragmatisté jistě nejsou vinni tím, že by přeháněli moc člověka dosáhnout pravdy. Spíše by šlo filozofii uplynulých dvou set let obvinit z přílišného agnosticismu a skepticismu než z přehnané důvěry v to, čeho může lidský rozum dosáhnout.

Revolta proti rozumu, charakteristický mentální postoj naší doby, nebyla způsobena nedostatkem skromnosti, opatrnosti a sebezpytování na straně filozofů. Ani není důsledkem evoluce moderní přírodní vědy. Úžasné úspěchy technologie a terapeutiky mluví jazykem, který nikdo nemůže ignorovat. Útočit na moderní vědu, ať již z pozice intuicionismu či mysticismu či z jakéhokoli jiného pohledu, je beznadějné. Revolta proti rozumu směřovala na jiný cíl. Nemířila na přírodní vědy, ale na ekonomii. Útok proti přírodním vědám byl jen logicky nutným výsledkem útoku proti ekonomii. Bylo nemožné sesadit rozum pouze v jedné oblasti a nezpochybnit jej současně i v ostatních odvětvích poznání.

Toto velké povstání se zrodilo v historické situaci, která existovala v polovině devatenáctého století. Ekonomové zcela zničili fantastické přeludy socialistických utopistů. Nedostatky klasického systému jim sice zabránily pochopit, proč nelze žádný socialistický plán uskutečnit. Věděli však dost na to, aby prokázali marnost všech socialistických schémat vytvořených do jejich doby. Komunistické myšlenky byly vyřízené. Socialisté absolutně nedokázali vznést jakékoli námitky vůči devastující kritice svých schémat a nalézt ve svůj prospěch nějaký argument. Zdálo se, že je socialismus navždy mrtev.

Jen jedna cesta mohla socialisty z této slepé uličky vyvést. Mohli zaútočit na logiku a rozum a nahradit usuzování mystickou intuicí. Navrhnout toto řešení bylo historickou úlohou Karla Marxe. Na základě Hegelova dialektického mysticismu si lehkovážně přisoudil schopnost předpovídat budoucnost. Hegel předstíral, že ví, že Geist při vytvoření světa chtěl dát vzniknout monarchii Bedřicha Viléma III. Marx byl však o jeho plánech informován lépe. Věděl, že konečným cílem historického vývoje bylo ustanovení socialistického milénia. Socialismus musí přijít „s nevyhnutelností přírodního zákona“. A jelikož je podle Hegela každé další stadium historie vyšším a lepším stadiem, nelze pochybovat o tom, že socialismus, konečné a nejvyšší stadium vývoje lidstva, bude ve všech ohledech dokonalý. V důsledku toho je zbytečné diskutovat o detailech fungování socialistického společenství. Historie v pravý čas vše nejlépe uspořádá. Nepotřebuje k tomu rady smrtelných lidí.

Stále ještě zůstávala nepřekonaná hlavní překážka: devastující kritika ze strany ekonomů. Marx měl po ruce řešení. Tvrdil, že je lidský rozum ze své podstaty k hledání pravdy nevhodný. Logická struktura mysli se mezi různými společenskými třídami liší. Neexistuje nic jako univerzálně platná logika. Mysl neprodukuje nic jiného než „ideologii“, ta je v Marxově terminologii soubor myšlenek maskující sobecké zájmy myslitelovy vlastní společenské třídy. Proto „buržoazní“ mysl ekonomů nedokáže vytvořit více než jen apologie kapitalismu. Učení „buržoazní“ vědy, výplodu „buržoazní“ logiky, je zbytečností pro proletáře, povstávající třídu určenou k odstranění všech tříd a převedení země do rajské zahrady.

Logika proletářů však samozřejmě není jen třídní logikou. „Myšlenky proletářské logiky nejsou stranickými myšlenkami, nýbrž emanací čisté a prosté logiky.“ (37) Díky zvláštnímu privilegiu není navíc ani logika některých vyvolených buržoů znečištěna prvotním hříchem náležitosti k buržoazii. Karel Marx, syn úspěšného právníka, zeť pruského šlechtice, a jeho spolupracovník Bedřich Engels, bohatý textilní továrník, nikdy nepochybovali o tom, že oni sami jsou nad zákonem a nehledě na svůj buržoazní původ jsou nadáni mocí odhalovat absolutní pravdu.

Je úkolem historie popsat historické podmínky, které tyto primitivní doktríny zpopularizovaly. Ekonomie má jiný úkol. Musí analyzovat Marxův polylogismus i další polylogismy vzniklé podle jeho vzoru a ukázat jejich omyly a rozpory.

2. Logické aspekty polylogismu

Marxistický polylogismus tvrdí, že se logická struktura mysli liší mezi příslušníky různých společenských tříd. Rasový polylogismus se od marxistického odlišuje pouze v tom, že zvláštní logickou strukturu přisuzuje každé rase a tvrdí, že všichni členové dané rasy jsou nadáni stejnou logickou strukturou bez ohledu na příslušnost ke společenské třídě.

Na tomto místě není třeba přistoupit ke kritice pojmů společenská třída a rasa, v nichž je tyto doktríny používají. Nemusíme se ptát marxistů, kdy a jak proletář, který se úspěšně zařadí mezi buržoazii, změní svou proletářskou mysl na buržoazní. Je zcela zbytečné žádat rasisty, aby vysvětlili, jaký typ logiky přísluší lidem, kteří nejsou rasově čistí. Jsou zde mnohem závažnější výtky.

Ani marxisté, ani rasisté, ani zastánci žádného jiného typu polylogismu nikdy nedošli dále než k tvrzení, že se logická struktura mysli liší mezi třídami, rasami a národy. Nikdy se nepokusili přesně prokázat, v čem se logika proletářů odlišuje od logiky buržoů nebo v čem se logika árijců liší od logiky neárijců či logika Němců od logiky Francouzů, případně Britů. V očích marxistů je Ricardova teorie komparativních nákladů chybná, protože Ricardo byl buržoa. Německý rasista stejnou teorii zatratí proto, že Ricardo byl Žid, a německý nacionalista proto, že byl Angličan. Někteří němečtí profesoři vznesli proti platnosti Ricardovy teorie všechny tři argumenty najednou. Odmítnout celou teorii na základě odhalení původu jejího autora však nestačí. Nejdříve je třeba vyložit systém logiky, který se liší od toho, jenž používá kritizovaný autor. Pak by bylo třeba prozkoumat dotčenou teorii bod po bodu a ukázat, kde jsou provedeny myšlenkové závěry, které, ačkoli platí z pohledu autorovy logiky, neplatí z pohledu logiky proletářské, árijské nebo německé. A konečně by se mělo vysvětlit, k jakým typům závěrů musí vést nahrazení autorových chybných dedukcí správnými dedukcemi kritikovy vlastní logiky. Jak všichni vědí, o toto se nikdo nepokusil a pokusit nemůže.

A pak zde máme problém, že mezi lidmi příslušejícími ke stejné třídě, rase či národu panuje ohledně základních problémů neshoda. Naneštěstí, říkají nacisté, existují Němci, kteří neuvažují správným německým způsobem. Pokud však Němec vždy nemyslí tak, jak by měl, nýbrž může myslet stejným způsobem jako člověk vybavený neněmeckou logikou, kdo rozhodne, které myšlenky jsou skutečně německé a které neněmecké? Profesor Franz Oppenheimer říká: „Jednotlivec často při zaopatřování svých zájmů chybuje, třída se v dlouhém období nikdy nemýlí.“ (38) To by naznačovalo neomylnost většinového hlasování. Nacisté však rozhodování většinovým hlasováním odmítli jako neněmecké. Marxisté o demokratických principech většinového hlasování rádi hovoří. (39) Kdykoli však dojde na lámání chleba, preferují vládu menšinovou – za podmínky, že je to vláda jejich vlastní strany. Vzpomeňme si, jak Lenin silou rozpustil ústavodárné shromáždění, které bylo za jeho vlastní vlády zvoleno na základě všeobecného volebního práva dospělých, z toho důvodu, že pouze jedna pětina jeho členů byli bolševici.

Konzistentní zastánce polylogismu by musel tvrdit, že myšlenky jsou správné, protože je jejich autor členem správné třídy, národa nebo rasy. Konzistentnost však k jejich ctnostem nepatří. Marxisté tak klidně nazvou „proletářským myslitelem“ kohokoli, kdo schvaluje jejich doktríny. Všechny ostatní znevažují jako třídní nepřátele nebo společenské zrádce. Hitler byl dokonce natolik upřímný, aby připustil, že jediný způsob, jak oddělit pravé Němce od míšenců a cizinců, je formulovat skutečně německý program a podívat se, kdo jej podpoří. (40) Tmavovlasý muž, jehož tělesné rysy v žádném případě nezapadaly do prototypu světlovlasé árijské nadřazené rasy, si přisoudil dar odhalit jedinou doktrínu, která odpovídá německé mysli, a vyloučit z řad Němců všechny, kdo tuto doktrínu neakceptovali, ať už byly jejich tělesné rysy jakékoli. Žádný další důkaz neupřímnosti celé doktríny již není třeba.

3. Praxeologický aspekt polylogismu

Ideologie v marxistickém smyslu je doktrína, jež navzdory své chybnosti z pohledu správné proletářské logiky prospívá sobeckým zájmům třídy, která ji vypracovala. Ideologie je objektivně neplatná, avšak právě na základě své neplatnosti podporuje zájmy myslitelovy třídy. Mnoho marxistů věří, že tuto věc dokázalo zdůrazněním faktu, že lidé nežízní po znalostech pouze pro znalosti samé. Cílem vědce je připravit cestu pro úspěšné jednání. Teorie se vždy rozpracovávají s ohledem na jejich praktickou aplikaci. Neexistuje nic takového jako čistá věda a nezaujaté hledání pravdy.

Kvůli další argumentaci připusťme, že je každé lidské úsilí po dosažení pravdy motivováno ohledy na její praktickou uplatnitelnost k dosažení nějakých cílů. To však neodpovídá na otázku, proč by „ideologická“ – tedy špatná – teorie měla poskytovat lepší služby než teorie správná. Fakt, že praktická aplikace teorie vede k výsledkům, jež byly na základě této teorie předvídány, se všeobecně považuje za potvrzení její správnosti. Tvrdit, že neplatná teorie je z jakéhokoli úhlu pohledu užitečnější než teorie správná, je paradoxní.

Lidé používají střelné zbraně. Pro zlepšení jejich vlastností vyvinuli balistickou vědu. Avšak právě proto, že chtěli lovit zvěř a zabíjet se navzájem, byla to správná balistika. Pouze „ideologická“ balistika by nebyla k ničemu.

Pro marxisty je názor, že vědci pracují kvůli samotnému poznání, pouhou „arogantní zástěrkou“ z jejich strany. Tvrdí, že Maxwell byl ke své teorii elektromagnetických vln veden touhou průmyslu po bezdrátových telegrafech. (41)

Z hlediska problému ideologie je jedno, zda to je pravda, či nikoli. Otázkou je, zda údajný fakt, že industrialismus devatenáctého století považoval bezdrátovou telegrafii za „kámen mudrců a elixír mládí“, vedl Maxwella k tomu, aby formuloval správnou teorii nebo ideologickou nadstavbu sobeckých třídních zájmů buržoazie. Není pochyb o tom, že bakteriologický výzkum byl podněcován nejen touhou bojovat s nakažlivými chorobami, ale také touhou výrobců vína a sýrů zlepšit své výrobní postupy. Dosažený výsledek však určitě nebyl „ideologický“ v marxistickém smyslu.

Marxe k formulaci jeho doktríny ideologie vedla snaha podkopat prestiž ekonomie. Byl si plně vědom své neschopnosti vyvrátit námitky, které ekonomové vznášeli proti možnosti praktického fungování socialistických schémat. Byl ve skutečnosti tak fascinován teoretickým systémem britské klasické ekonomie, že pevně věřil v jeho nepokořitelnost. Buď se nikdy nedozvěděl o pochybách, které klasická teorie hodnoty vzbuzovala v myslích kritických myslitelů, nebo pokud o nich slyšel, nepochopil jejich váhu. Jeho vlastní ekonomické myšlenky jsou stěží více než jen překroucenou verzí ricardiánství. Když Jevons a Menger začali novou éru ekonomického myšlení, jeho kariéra jako autora ekonomických pojednání již byla u konce. První svazek díla Das Kapital byl již několik let publikován. Marxovou jedinou reakcí na mezní teorii hodnoty bylo pozdržení publikace dalších dílů jeho hlavního pojednání. Byly zveřejněny až po jeho smrti.

Vypracováním doktríny ideologie mířil Marx výlučně na ekonomii a společenskou filozofii utilitarismu. Jeho jediným záměrem bylo zničení reputace ekonomického učení, které nedokázal za pomoci logiky a uvažování vyvrátit. Dal své doktríně podobu univerzálního zákona platného pro celé historické období společenských tříd, protože tvrzení, které lze použít jen na jednu historickou událost, by nebylo možné za zákon považovat. Ze stejného důvodu neomezil její platnost pouze na ekonomické myšlení, ale zahrnul do ní veškerá odvětví poznání.

Služba, kterou buržoazní ekonomie prokazovala buržoazii, byla v Marxových očích dvojí. Pomáhala jí v jejím boji proti feudalismu a královskému despotismu a později znovu v boji proti rodícímu se proletariátu. Poskytovala morální a racionální ospravedlnění kapitalistického vykořisťování. Byla, chceme-li použít pojem, který vznikl po Marxově smrti, racionálním odůvodňováním nároků kapitalistů. (42) Kapitalisté, zahanbeni ve svém podvědomí mrzkými chamtivými motivacemi vlastního chování a toužící po tom, vyhnout se společenskému zatracení, povzbuzují své pochlebovače ekonomy k hlásání doktrín, které by je v očích veřejnosti rehabilitovali.

Odkaz na pojem racionálního odůvodnění poskytuje psychologický popis incentivů, které vedly člověka či skupinu lidí k formulaci teorému či celé teorie. Nic to však nevypovídá o platnosti nebo neplatnosti navrhované teorie. Pokud se ukáže, že je daná teorie neudržitelná, je pojem racionálního odůvodnění psychologickou interpretací příčin, které svedly autory k chybám. Pokud však nedokážeme v navrhované teorii nalézt žádná pochybení, nemůže poukaz na pojem racionálního odůvodnění její platnost vyvrátit. I kdyby byla pravda, že ekonomové nemají ve svém podvědomí jiné plány než ospravedlnit nespravedlivé nároky kapitalistů, mohly by přesto jejich teorie být docela správné. Neexistuje žádný jiný způsob, jak odhalit mylnou teorii, než vyvrátit ji za pomoci diskurzivního myšlení a nahradit ji teorií lepší. Když se zabýváme Pythagorovou větou nebo teorií komparativních nákladů, nezajímají nás psychologické faktory, které Pythagora a Ricarda k formulaci těchto teorémů vedly, ačkoli tyto věci mohou být pro historiky a životopisce zajímavé. Pro vědu je jedinou relevantní otázkou, zda mohou či nemohou tyto teorémy přestát test racionálního přezkoumání. Společenské či rasové pozadí jejich autorů nehraje roli.

Je pravda, že se lidé při sledování svých sobeckých zájmů snaží používat doktríny více či méně univerzálně přijaté veřejným míněním. Navíc chtějí vynalézat a propagovat doktríny, které by jim mohly pomoci prosazovat své vlastní zájmy. To ale nevysvětluje, proč veřejné mínění přijímá takové doktríny, které upřednostňují zájmy menšin na úkor zájmů ostatních lidí. Bez ohledu na to, zda jsou „ideologické“ doktríny produktem „falešného vědomí“, jež člověka nutí nevědomky myslet způsobem, který slouží zájmům jeho třídy, nebo zda jsou produktem úmyslného překrucování pravdy, musí narážet na ideologie ostatních tříd a pokoušet se je vytlačit. Pak nastává boj mezi antagonistickými ideologiemi. Marxisté vysvětlují vítězství a porážky v těchto konfliktech jako důsledek zásahů dějinné prozřetelnosti. Geist, mystický prvotní hybatel, působí podle konkrétního plánu. Vede lidstvo skrze různá mezistadia ke konečné blaženosti socialismu. Každé stadium je produktem jistého stavu technologie. Všechny jeho ostatní charakteristiky jsou nutnou ideologickou nadstavbou tohoto technologického stavu. Geist vede člověka k tomu, aby v pravý okamžik přišel s technologickými myšlenkami odpovídajícími stadiu, v němž žije, a realizoval je. Vše ostatní je přímým důsledkem stavu technologie. Ruční mlýn vytváří feudální společnost, parní mlýn kapitalismus. (43) Lidská vůle a rozum hrají v těchto změnách pouze podružnou roli. Nevyhnutelný zákon historického vývoje nutí lidi nezávisle na jejich vůli myslet a chovat se podle vzorů odpovídajících materiální základně jejich doby. Lidé se sami obelhávají, když věří, že si mohou svobodně volit mezi různými myšlenkami a mezi tím, co nazývají pravdou a omylem. Oni sami nemyslí, to dějinná prozřetelnost se projevuje skrze jejich myšlenky.

Toto je čistě mystická doktrína. Jediný důkaz v její prospěch je odkaz na hegelovskou dialektiku. Kapitalistické soukromé vlastnictví je první negací individuálního soukromého vlastnictví. Vyvolává s nutností přírodního zákona svou vlastní negaci, konkrétně společné vlastnictví výrobních prostředků. (44) Mystická doktrína založená na intuici však neztrácí svou mystičnost tím, že se odkáže na doktrínu neméně mystickou. Tento manévr nijak neodpovídá na otázku, proč musí myslitel nutně rozvinout ideologii v souladu se zájmy své třídy. Kvůli další argumentaci připusťme, že myšlenky člověka musí ústit do doktrín, které prospívají jeho zájmům. Jsou však zájmy člověka nutně shodné se zájmy celé jeho třídy? Marx sám musel připustit, že organizování proletariátu do třídy a následně do politické strany je vytrvale narušováno konkurencí mezi samotnými dělníky. (45) Je nezpochybnitelným faktem, že mezi dělníky, kteří jsou zaměstnáni za odborové mzdové sazby, a těmi, kdo zůstávají nezaměstnaní, protože vynucování odborových sazeb znemožňuje, aby se poptávka s nabídkou střetla při odpovídající ceně, převládá nesmiřitelný konflikt. Je rovněž pravda, že s ohledem na překážky migrace jsou zájmy dělníků v relativně přelidněných zemích a dělníků v zemích s nízkým zalidněním ve vzájemném protikladu. Výrok, že zájmy všech proletářů jednotně požadují nahrazení kapitalismu socialismem, je arbitrárním postulátem Marxe a dalších socialistů. Nelze jej prokázat pouhým tvrzením, že je socialistická myšlenka emanací proletářského myšlení, a proto nutně prospívá zájmům proletariátu jako takového.

Populární interpretace proměnlivosti britské politiky zahraničního obchodu, založená na pracích Sismondiho, Friedricha Lista, Marxe a německé historické školy, probíhá následovně: V druhé polovině osmnáctého století a ve větší části devatenáctého století vyžadovaly třídní zájmy britské buržoazie politiku svobodného obchodu. Proto britská politická ekonomie vypracovala doktríny svobodného obchodu a britští výrobci zorganizovali lidové hnutí, které nakonec dosáhlo zrušení protekcionistických cel. Pak se podmínky změnily. Britská buržoazie již nemohla snášet konkurenci zahraničních výrobců a naléhavě potřebovala ochranná cla. V důsledku toho ekonomové nahradili zastaralou ideologii svobodného obchodu teorií ochrany a Británie se vrátila k protekcionismu.

První chybou v této interpretaci je, že považuje buržoazii za homogenní třídu složenou ze členů, jejichž zájmy jsou identické. Podnikatel vždy musí přizpůsobovat své aktivity institucionálním podmínkám své země. Dlouhodobě není ve své pozici podnikatele a kapitalisty existencí či absencí cel ani zvýhodněn, ani poškozen. Přesune se do produkce těch komodit, které může za daného stavu věcí produkovat s nejvyšším ziskem. Jeho krátkodobé zájmy mohou poškodit či podpořit jen změny institucionálního prostředí. Takové změny však nedopadají na různá odvětví a různé podniky stejným způsobem a do stejné míry. Opatření, které pomáhá jednomu odvětví nebo firmě, může škodit ostatním odvětvím a firmám. Pro podnikatele má význam jen několik položek celního sazebníku. A s ohledem na tyto položky jsou zájmy různých firem a odvětví většinou antagonistické.

Zájmy každého odvětví nebo firmy lze podpořit všemi možnými druhy privilegií poskytovaných vládou. Jestliže jsou však privilegia poskytnuta do stejné míry také ostatním odvětvím a firmám, každý obchodník ztrácí – a to nejen ve své roli spotřebitele, ale rovněž v roli nákupce surovin, polotovarů, strojů a dalšího vybavení – přesně tolik, kolik vydělá. Sobecké skupinové zájmy mohou člověka přimět, aby požadoval ochranu svého odvětví či firmy. Nikdy ho nemohou motivovat k tomu, aby žádal o univerzální ochranu všech odvětví či firem, není-li si jist, že bude ochraňován více než ostatní.

Stejně tak neměli britští výrobci z pohledu svých třídních zájmů větší starost o odstranění obilných zákonů než ostatní britští občané. Vlastníci půdy byli proti odstranění těchto zákonů, protože snížení cen zemědělských produktů snižovalo rentu z půdy. Zvláštní třídní zájem výrobců však lze stvořit pouze na základě dávno vyvráceného železného zákona mzdového a neméně neudržitelné doktríny, že zisky jsou důsledkem vykořisťování dělníků.

Ve světě organizovaném na základě dělby práce musí každá změna nějakým způsobem ovlivnit krátkodobé zájmy mnoha skupin. Proto je vždy snadné odhalit každou doktrínu podporující změnu existujících podmínek jako „ideologické“ maskování sobeckých zájmů různých skupin lidí. Hlavní náplní práce mnoha současných autorů je právě toto odhalování. Marx tento postup nevymyslel. Byl znám již dlouho před ním. Jeho nejzajímavějším projevem byly pokusy některých autorů osmnáctého století vysvětlit náboženské přesvědčení jako falešný podvod ze strany duchovních snažících se získat moc pro sebe a pro své spojence vykořisťovatele. Marx tento názor přijal a označil náboženství za „opium lidstva“. (46) Zastáncům těchto učení nikdy nepřišlo, že kde jsou sobecké zájmy pro, musejí být i sobecké zájmy proti. Vysvětlení nějaké události poukazem na to, že je ku prospěchu jedné třídě, není v žádném případě uspokojivé. Otázkou, kterou je třeba zodpovědět, zůstává, proč zbytek populace, jehož zájmy byly poškozeny, nedokázal zmařit snahy těch, kdo měli z dané události prospěch.

Každé odvětví a každá firma mají v krátkém období zájem zvýšit prodeje svých výrobků. V dlouhém období však převládá tendence k vyrovnávání výnosů mezi různými odvětvími výroby. Jestliže poptávka po produktu jednoho odvětví vzroste a zvýší se zisky, dojde k přílivu kapitálu a konkurence nových podniků srazí zisky. Zisky z prodeje společensky škodlivého zboží nejsou v žádném případě vyšší než v případě společensky prospěšného zboží. Jestliže je nějaké odvětví postaveno mimo zákon a ti, kdo v něm podnikají, riskují žalobu, pokutu a uvěznění, musejí být hrubé zisky dost velké na to, aby kompenzovaly tato rizika. To však nijak nemění velikost čistých výnosů.

Bohatí vlastníci již fungujících továren nemají na udržení svobodné konkurence žádný zvláštní třídní zájem. Jsou proti konfiskacím a vyvlastňování svých majetků, ale jejich zájmy spíše podporují opatření zabraňující nově příchozím v ohrožení jejich pozice. Ti, kdo bojují za svobodné podnikání a svobodnou konkurenci, nebrání zájmy dnešních bohatých. Chtějí nechat volnou ruku neznámým lidem, kteří budou podnikateli zítřka a jejichž vynalézavost zpříjemní život budoucím generacím. Chtějí nechat cestu otevřenou dalšímu ekonomickému rozvoji. Jsou mluvčími hmotného pokroku.

Úspěch myšlenek o svobodném obchodě v devatenáctém století byl zapříčiněn teoriemi klasické ekonomie. Prestiž těchto myšlenek byla tak ohromná, že ti, jejichž sobecké zájmy jimi byly poškozeny, nemohli jejich přijetí veřejným míněním a uplatnění prostřednictvím zákonodárných opatření zabránit. Myšlenky dělají historii, nikoli historie myšlenky.

Hádat se s mystiky a věštci je zbytečné. Zakládají svá tvrzení na intuici a nechtějí je podrobit kritickému zkoumání. Marxisté předstírají, že jejich vnitřní hlas oznamuje sebezjevení historie. Jestliže ostatní tento hlas neslyší, je to jen důkazem, že nejsou vyvolení. Je nestoudnost, že se ti, kdo tápou ve tmě, odvažují protiřečit povolaným. Slušnost by jim měla velet zalézt někam do kouta a být zticha.

Věda by však neměla přestat myslet, ačkoli je zřejmé, že nikdy nepřesvědčí ty, kdo nadvládu rozumu zpochybňují. Věda musí zdůrazňovat, že odvolávání se na intuici nemůže vyřešit otázku, která z několika protikladných doktrín je správná a které jsou naopak nesprávné. Je nezpochybnitelné, že marxismus je jednou z doktrín naší doby. Jsou i jiné „ideologie“ mimo marxismu. Marxisté tvrdí, že aplikace těchto ostatních doktrín by poškodila zájmy většiny. Avšak zastánci těchto doktrín říkají totéž o marxismu.

Marxisté samozřejmě považují jakoukoli doktrínu za neplatnou, pokud její autor není proletářského původu. Kdo je ale proletář? Doktor Marx, továrník a „vykořisťovatel“ Engels a Lenin, potomek ruského panstva, zajisté nebyli proletářského původu. Hitler a Mussolini však skutečnými proletáři byli a strávili své mládí v chudobě. Konflikt mezi bolševiky a menševiky nebo mezi Stalinem a Trockým nelze prezentovat jako třídní boj. Byly to konflikty mezi různými sektami fanatiků, kteří se navzájem označovali za zrádce.

Podstatou marxistické filozofie je toto: Máme pravdu, protože jsme mluvčími povstávající třídy proletariátu. Diskurzivní myšlení naše učení nemůže vyvrátit, protože to je inspirováno vyšší mocí, jež určuje osud lidstva. Naši odpůrci se mýlí, protože jim chybí intuice, která vede naše mysli. Není to samozřejmě jejich chyba, že kvůli příslušnosti ke své třídě nejsou vybaveni pravou proletářskou logikou a jsou zaslepeni ideologiemi. Neuchopitelné rozhodnutí přírody nás vyvolilo a je zatratilo. Budoucnost je naše.

4. Rasový polylogismus

Marxistický polylogismus je nezdařeným pokusem zachránit neudržitelné socialistické doktríny. Jeho snaha nahradit uvažování intuicí se odvolává na široce rozšířené pověry. Avšak právě tento postoj staví marxistický polylogismus a jeho výplod, takzvanou „sociologii poznání“, do nesmiřitelného protikladu k vědě a rozumu.

S polylogismem rasistů je to jiné. Tento typ polylogismu je v souladu s módními, přesto chybnými, tendencemi v současném empirismu. Je prokázaným faktem, že se lidstvo dělí do různých ras. Tyto rasy se odlišují svými tělesnými znaky. Materialističtí filozofové tvrdí, že myšlenky jsou sekretem mozku, stejně jako je žluč sekretem žlučníku. Byli by tedy nekonzistentní, kdyby předem odmítali hypotézu, že se myšlenková sekrece různých ras od sebe v podstatných ohledech liší. Skutečnost, že anatomie dosud nedokázala objevit anatomické rozdíly v mozkových buňkách různých ras, nemůže doktrínu, že je logická struktura různých ras odlišná,vyvrátit. Nevylučuje to domněnku, že budoucí výzkum takové anatomické zvláštnosti objeví.

Někteří etnologové nám říkají, že je chybou mluvit o vyšších a nižších civilizacích a o údajné zaostalosti jiných ras. Civilizace různých ras se od západní civilizace národů rasy bělochů liší, ale nejsou podřadné. Každá rasa má svou vlastní mentalitu. Je chybou používat na jakoukoli civilizaci měřítko vyabstrahované z výdobytků ostatních ras. Příslušníci západní civilizace nazývají Čínu zbrzděnou civilizací a civilizaci obyvatel Nové Guiney primitivním barbarismem. Avšak Číňané a obyvatelé Nové Guiney nepohrdají naší civilizací o nic méně než my jejich. Tyto domněnky jsou hodnotovými soudy, a proto arbitrární. Tyto jiné rasy mají odlišnou strukturu mysli. Jejich civilizace jsou adekvátní jejich mysli, stejně jako je naše adekvátní mysli naší. Nedokážeme pochopit, že to, co nazýváme zaostalostí, se jim takto nejeví. Z pohledu jejich logiky je to lepší metoda, jak se uspokojivě vypořádat s danými přírodními podmínkami než náš progresivismus.

Etnologové správně zdůrazňují, že úkolem historika – a etnolog je také historikem – není vyjadřovat hodnotové soudy. Zcela se však mýlí v tvrzení, že byly tyto jiné rasy vedeny ve svých činnostech jinými motivy než rasa bílá. Asiaté a Afričané chtějí neméně než lidé evropského původu úspěšně bojovat o přežití a používat v tomto snažení rozum jako svou nejsilnější zbraň. Pokoušeli se zbavit se nebezpečné dravé zvěře a nemocí, zabránit hladomorům a zvýšit produktivitu práce. Není pochyb o tom, že při sledování těchto cílů byli méně úspěšní než běloši. Důkazem je, že chtějí využívat všechny výdobytky Západu. Tito etnologové by měli pravdu, kdyby Mongolové či Afričané trýzněni bolestivou nemocí odmítali pomoc evropského doktora, protože jim jejich mentalita či světonázor přikazuje věřit, že je lepší trpět než si od bolesti ulevit. Mahátma Gándhí se distancoval od celé své filozofie, když se nechal hospitalizovat v moderní nemocnici se zánětem slepého střeva.

Severoameričtí indiáni postrádali dostatek důvtipu, aby vynalezli kolo. Obyvatelé Alp nebyli s to vymyslet lyže, které by výrazně usnadnily jejich tvrdý život. K těmto selháním nedošlo kvůli jiné mentalitě, než mají rasy, které kola a lyže již dávno používaly. Jedná se o nezdary, i když se na ně díváme z pohledu indiánů a alpských horalů.

Tyto úvahy se nicméně vztahují pouze k motivům určujícím konkrétní jednání, nikoli k jedinému relevantnímu problému, a to, zda existují mezi různými rasami rozdíly v logické struktuře jejich mysli. Právě to totiž rasisté tvrdí. (47)

Můžeme se odkázat na to, co o základních logických problémech mysli a kategoriálních principech myšlení a jednání bylo řečeno v předchozích kapitolách. K zasazení smrtelné rány rasovému i jakémukoli dalšímu polylogismu postačí už jen pár dodatečných poznámek.

Kategorie lidského myšlení a jednání nejsou ani arbitrárními produkty lidské mysli, ani konvencemi. Neexistují mimo svět a běh kosmických událostí.

Jsou biologickými fakty a v životě a realitě mají konkrétní funkci. Jsou nástrojem v boji člověka za existenci a v jeho snaze přizpůsobit se v maximální možné míře reálnému stavu světa a co nejvíce odstranit pociťovanou nespokojenost. Odpovídají proto struktuře vnějšího světa a odrážejí vlastnosti světa a reality. Fungují a jsou v tomto smyslu pravdivé a platné.

V důsledku toho je nesprávné tvrdit, že apriorní vhled a čisté myšlení nepřináší žádnou informaci o realitě a struktuře světa. Základní logické vztahy a kategorie myšlení a jednání jsou konečným zdrojem veškerého lidského jednání. Odpovídají struktuře reality, odhalují tuto strukturu lidské mysli a jsou v tomto smyslu pro člověka základními ontologickými fakty. (48) Nevíme, jak umí myslet a chápat nadlidský intelekt. Pro člověka je každé poznání podmíněno logickou strukturou jeho mysli a v této struktuře obsaženo. Právě úspěšné výsledky empirických věd a jejich úspěšné aplikace tuto pravdu dokládají. V rámci sféry, v níž může lidské jednání dosáhnout cílů, k nimž směřuje, neexistuje pro agnosticismus žádný prostor.

Kdyby existovaly rasy, u nichž se vyvinula odlišná struktura mysli, nedokázaly by rozum používat jako pomůcku v boji o existenci. Jediný prostředek přežití, který by je mohl uchránit před vyhynutím, by byly jejich instinktivní reakce. Přírodní výběr by příslušníky této rasy, kteří by se pokoušeli ve svém chování používat rozum, eliminoval. Přežili by pouze ti, kdo by se spoléhali výlučně na instinkty. Znamená to, že šanci na přežití by měli jen ti, kteří by nepovstali nad mentální úroveň zvířat.

Západní učenci nashromáždili ohromné množství materiálu týkajícího se vyspělých civilizací Číny, Indie a primitivních civilizací asijských, amerických, australských a afrických domorodců. Bezpečně lze říci, že vše, co stojí za to vědět o myšlenkách těchto ras, je známo. Žádný zastánce polylogismu se však nikdy nepokusil k popisu údajně odlišné logiky daných národů a civilizací tato data použít.

5. Polylogismus a rozumění

Někteří zastánci marxistických a rasistických zásad interpretují epistemologické učení svých stran poněkud zvláštním způsobem. Ochotně připustí, že logická struktura mysli je stejná pro všechny rasy, národy a třídy. Marxismus či rasismus, tvrdí, nikdy neměl v úmyslu popřít tento nezpochybnitelný fakt. Ve skutečnosti chtěli říci, že původem člověka jsou podmíněny historické rozumění, estetická empatie a hodnotové soudy. Je zřejmé, že tyto interpretace není možné díly představitelů polylogismu podpořit. Musí se však analyzovat jako samostatná doktrína.

Není třeba znovu zdůrazňovat, že hodnotové soudy člověka a volba cílů odráží jeho vrozené tělesné vlastnosti a všechny proměnlivosti jeho života.

To je však na hony vzdálené víře, že rasová dědičnost či příslušnost ke třídě v konečném důsledku hodnotové soudy a volbu cílů určuje. Základní diskrepance ve světonázoru a vzorech chování rozdílům v rase, národnosti či příslušnosti ke třídě neodpovídají.

Stěží existuje větší rozdíl v hodnotových soudech než mezi asketou a člověkem, který si chce bezstarostně užívat života. Nepřekonatelná propast odděluje mnichy a jeptišky od zbytku lidstva. Avšak lidé odhodlaní věnovat se mnišskému ideálu se objevují mezi všemi rasami, národy, třídami a kastami. Někteří z nich byli potomky králů a bohatých šlechticů, jiní byli žebráci. Svatý František a svatá Klára se narodili v Itálii, o jejíchž ostatních obyvatelích nelze rozhodně říci, že by byli světskými věcmi unaveni. Puritánství bylo anglosaské, ale anglosaská byla i chlípnost Britů za vlády Tudorovců, Stuartovců a hannoverské dynastie. Vynikajícím představitelem asketismu devatenáctého století byl kníže Lev Tolstoj, bohatý příslušník rozmařilé ruské aristokracie. Tolstoj spatřoval samotnou dřeň filozofie, na niž útočil, v Beethovenově Kreutzerově sonátě, vrcholném díle syna extrémně chudých rodičů.

Totéž platí o estetických hodnotách. Všechny rasy a národy měly klasické i romantické umění. Navzdory své vášnivé propagandě nebyli marxisté schopni přijít se specificky proletářským uměním nebo literaturou. „Proletářští“ autoři, malíři a hudebníci nevytvořili nové styly a nezaložili nové estetické hodnoty. Charakterizuje je pouze jejich sklon nazývat vše, co nesnášejí, „buržoazním“, a vše, co se jim líbí, „proletářským“.

Historické rozumění historika i jednajícího člověka vždy odráží osobnost svého autora. Jestliže je však historik či politik plný touhy po pravdě a je efektivní, a nikoli nešikovný, nikdy se nenechá stranickou předpojatostí oklamat. Je jedno, zda historik či politik považuje zásah nějakého faktoru za přínosný či škodlivý. Nemůže získat žádnou výhodu tím, že relevanci jednoho z působících faktorů podcení či nadsadí. Jedině nešikovní rádoby historici věří, že mohou své věci posloužit překrucováním.

Totéž platí pro rozumění státníka. Jaký prospěch by mohl zastánce protestantství získat z toho, kdyby špatně porozuměl ohromné síle a prestiži katolictví, nebo liberál z chybného pochopení socialistických myšlenek? Aby uspěl, musí politik vidět věci takové, jaké jsou. Kdokoli připustí, aby bylo přání otcem myšlenky, selže. Soudy relevance se liší od hodnotových soudů tím, že je jejich cílem zhodnocení stavu věcí, který nezávisí na autorově libovůli. Jsou zabarveny autorovou osobností, a proto se na nich nikdy nemohou jednomyslně shodnout všichni lidé. Zde však znovu musíme vznést otázku: Jakou výhodu by mohla rasa nebo třída získat z „ideologického“ překrucování rozumění?

Jak jsme již zdůraznili, vážné diskrepance, které lze nalézt v historických studiích, jsou důsledkem odlišností na poli nehistorických věd, a nikoli různých modů rozumění.

Dnes je mnoho historiků a publicistů plných marxistického dogmatu, že uskutečnění socialistických plánů je nevyhnutelným a nejvyšším dobrem a že do rukou dělnického hnutí je svěřena historická mise tento úkol dokončit násilným svržením kapitalistického systému. Vycházejíce z tohoto principu považují za samozřejmé, že „levicové“ strany, vyvolení, by se měly při plnění svých politik uchylovat k násilí a vraždám. Revoluce prý nemůže být dovršena mírovými metodami. Nemá cenu dlouze se rozepisovat o takových drobnostech jako povraždění čtyř dcer posledního cara, Lva Trockého, desítek tisíc příslušníků ruské buržoazie a tak dále. „Nemůžete udělat omeletu, aniž byste rozbili vejce.“ Proč se tedy explicitně zmiňovat o rozbitých vejcích? Když se však jeden z napadených odváží bránit či dokonce oplatit stejnou mincí, je to samozřejmě něco jiného. Jen málo se mluví o sabotážích, ničení a násilí spáchaném stávkujícími. Všichni autoři se však rozepisují o pokusech společností chránit vlastní majetek a životy zaměstnanců a zákazníků před takovými útoky.

Tyto rozpory nevyplývají ani z hodnotových soudů, ani z rozdílného rozumění. Jsou důsledkem protichůdných teorií ekonomického a historického vývoje. Jestliže je příchod socialismu nevyhnutelný a může být dosažen jen prostřednictvím revolučních metod, jsou vraždy spáchané „progresivisty“ bezvýznamné okrajové incidenty. Sebeobrana a protiútoky „reakcionářů“, které by mohly pozdržet konečné vítězství socialismu, mají naopak ohromný význam. Jsou zaznamenáníhodnými událostmi, zatímco revoluční činy jsou pouhou rutinou.

6. Argument pro rozum

Soudní racionalisté nepředstírají, že lidský rozum kdy dokáže učinit člověka vševědoucím. Jsou si plně vědomi skutečnosti, že jakkoli může poznání narůst, vždy zůstanou věci, které jsou konečnou daností a které není možné dále osvětlit. Říkají však, že pokud je člověk schopen poznání, musí se spoléhat na rozum. Konečná danost je iracionalita. Poznání je, pokud dnes víme, nutně racionální. Neexistuje ani iracionální modus poznávání, ani věda o iracionalitě. Ve vztahu k nevyřešeným problémům je přípustné množství hypotéz, pokud nejsou v rozporu s logikou a nezpochybňovanými daty zkušenosti. Jsou to však jen hypotézy.

Nevíme, co způsobuje vrozené rozdíly v lidských schopnostech. Věda nedokáže vysvětlit, proč byli Newton a Mozart plni kreativního génia, zatímco většina lidí není. Je nicméně v každém ohledu neuspokojující odpovědí říci, že génius vděčí za svou velikost svým velkým předkům či své rase. Otázkou právě je, proč se takový člověk od svých bratrů a od ostatních příslušníků své rasy liší.

Přiřadit větší úspěchy bílé rasy její rasové nadřazenosti je jen o něco méně nesprávné. Není to nic než jen vágní hypotéza, která je v rozporu se skutečností, že dávné počátky civilizace byly položeny lidmi jiných ras. Nemůžeme vědět, zda v budoucnu jiné rasy západní civilizaci nenahradí.

Tato hypotéza se však musí prozkoumat samostatně. Nelze ji dopředu zatratit jen proto, že na ní rasisté staví své postuláty o nesmiřitelném konfliktu mezi různými rasovými skupinami a o tom, že nadřazené rasy musí zotročit rasy podřadné. Ricardův sdružovací zákon již dávno tuto mylnou interpretaci nerovnosti lidí vyvrátil. Je nesmyslné bojovat s rasistickými hypotézami popíráním očividných faktů. Je marné popírat, že až dosud některé rasy nepřispěly k rozvoji civilizace ničím či velmi málem a že je lze v tomto smyslu nazývat podřadné.

Kdyby někdo chtěl bez ohledu na náklady vytáhnout z marxistického učení zrnko pravdy, mohl by říci, že emoce velmi silně ovlivňují lidské myšlení. Nikdo se nikdy tento fakt neodvážil popírat a marxismus si nemůže nárokovat jeho objevení. Pro epistemologii tovšak nemá žádný význam. Existuje mnoho zdrojů jak úspěchů, tak chyb. Vyjmenovat tyto zdroje a klasifikovat je náleží psychologii.

Závist je široce rozšířenou slabostí. Je jisté, že mnoho intelektuálů závidí vyšší příjmy prosperujících podnikatelů a že je tyto pocity pohání k socialismu. Věří, že by jim úřady socialistického společenství vyplácely vyšší mzdy, než jaké mají za kapitalismu. Důkaz existence této závisti však nezbavuje vědu povinnosti co nejpečlivějšího zkoumání socialistických doktrín. Vědci musí zacházet s každou doktrínou, jako kdyby její zastánci nebyli vedeni ničím jiným než touhou po poznání. Různé druhy polylogismu nahrazují čistě teoretické zkoumání opačných doktrín odhalováním původu a motivů jejich autorů. Tento způsob práce není v souladu s prvními principy usuzování.

Zbavit se teorie poukazem na její historické pozadí, na „ducha“ doby, hmotné podmínky země jejího původu a osobní vlastnosti jejího autora je slabým manévrem. Teorie podléhá jen tribunálu rozumu. Měřítkem je vždy jen měřítko rozumu. Teorie je buď správná, nebo nesprávná. Může se stát, že současný stav našeho poznání neumožňuje rozhodnout o její správnosti či nesprávnosti. Teorie však nikdy nemůže platit pro buržou či Američana, pokud neplatí pro proletáře nebo Číňana.

Pokud by měli marxisté a rasisté pravdu, nebylo by možné vysvětlit, proč se ti u moci snaží potlačovat nesouhlasné teorie a pronásledovat jejich zastánce. Samotný fakt, že existují netolerantní vlády a politické strany, které chtějí zakázat a vyhladit všechny odpůrce, je důkazem znamenitosti rozumu. To, že odpůrci nějaké doktríny používají policii, katy a rozvášněné davy k jejímu potlačení, není jasným důkazem její správnosti. Je to však důkazem toho, že ti, kdo se uchylují k násilnému potlačování, jsou ve svém podvědomí přesvědčeni o neudržitelnosti svých vlastních doktrín.

Bez odkázání se na tyto základy není možné prokázat platnost apriorních základů logiky a praxeologie. Rozum je konečnou daností a nemůže být sám sebou analyzován či zpochybňován. Samotná existence rozumu je neracionálním faktem. Jediné tvrzení, které lze v souvislosti s rozumem vyslovit, je, že rozum představuje znak, který odlišuje člověka od zvířat a přinesl všechno, co je specificky lidské.

Těm, kdo předstírají, že by byl člověk šťastnější, kdyby používat rozum odmítl a zkusil se nechat vést jen intuicí a instinkty, nelze odpovědět jinak než analýzou výdobytků lidské společnosti. Při popisu geneze a fungování společenské kooperace poskytuje ekonomie všechny informace nutné pro konečné rozhodnutí mezi rozumem a nerozumem. Jestliže se člověk znovu rozhodne osvobodit se od nadvlády rozumu, je nutné vědět, čeho se musí vzdát.

IV. PRVNÍ ANALÝZA KATEGORIE JEDNÁNÍ

1. Cíle a prostředky

Výsledek, o který se jednání snaží, nazýváme cílem nebo účelem. Obvykle se tyto termíny používají v běžné řeči i k označení zprostředkujících cílů a účelů. To jsou body, kterých chce člověk dosáhnout jenom proto, že věří, že konečného cíle může dosáhnout jen jejich překonáním. Přesněji řečeno, cílem nebo účelem každého jednání je vždy zmírnění pociťované nespokojenosti.

Prostředek je to, co slouží k dosažení libovolného cíle nebo účelu. Prostředky nám nejsou dány. Ve světě existují pouze věci. Věc se stává prostředkem, když ji lidský rozum plánuje použít pro dosažení nějakých cílů a lidské jednání ji za tímto účelem skutečně použije. Myslící člověk vidí upotřebitelnost věcí, schopnost věcí sloužit jeho cílům, a jednající člověk z nich učiní prostředky. Je klíčové si uvědomit, že se části vnějšího světa stávají prostředky pouze díky působení lidské mysli a její odnože – lidského jednání. Vnější předměty jsou jako takové pouze jevy fyzikálního světa a předměty fyzikálních věd. Až lidské mínění a jednání z nich dělá prostředky. Praxeologie se nezabývá vnějším světem, nýbrž lidským jednáním ve vztahu k němu. Praxeologickou realitou není fyzikální svět, ale vědomá reakce člověka na daný stav tohoto světa. Předmětem ekonomie nejsou věci a hmotné předměty, ale lidé, jejich mínění a jednání. Statky, komodity, bohatství a všechny další pojmy týkající se chování nejsou prvky přírody. Jsou prvky lidského mínění a jednání. Kdo se jimi zabývá, nesmí se dívat na vnější svět, musí je hledat v mínění jednajících lidí. Praxeologie a ekonomie se nezabývají lidským míněním, jak by měly být či by byly, pokud by všichni lidé byli vedeni absolutně platnou filozofií a vybaveni dokonalou znalostí technologie. Pro takové pojmy jako absolutní platnost a vševědoucnost není ve vědě, jejímž předmětem je chybující člověk, místo. Cílem je vše, k čemu člověk směřuje. Prostředkem je vše, co člověk za prostředek považuje.

Úkolem vědecké technologie a terapeutiky je vyvrátit chyby ve svých oblastech. Úkolem ekonomie je poukázat na chybné doktríny v oblasti společenského jednání. Když však člověk neposlouchá rady vědy a drží se svých mylných předsudků, jsou tyto chyby skutečností a tak se s nimi musí nakládat. Ekonomie považuje regulaci zahraničního obchodu za nevhodný prostředek k dosažení cílů těch, kteří ji provádějí. Pokud však veřejné mínění trvá na své falešné představě a vláda v důsledku toho k regulaci zahraničního obchodu přistoupí, je běh událostí určen tímto postojem. Současná medicína považuje doktrínu o terapeutických účincích mandragory za mýtus. Dokud však lidé považovali tento mýtus za pravdivý, byla mandragora ekonomickým statkem a lidé za její získání platili cenu. Když se ekonomie zabývá cenou, nezajímá se o to, jak se věci jeví v očích ostatních lidí, ale pouze o to, jaký význam mají pro jednotlivce, kteří je chtějí získat. Zabývá se totiž reálnými cenami placenými ve skutečných transakcích, nikoli cenami, jaké by existovaly, kdyby lidé byli jiní, než jsou.

Prostředky jsou vždy nutně omezené, to znamená vzácné s ohledem na služby, kvůli nimž je člověk chce použít. Pokud by to neplatilo, nebylo by na ně zaměřeno žádné jednání. Kde není člověk omezen nedostatečným množstvím dostupných věcí, nevzniká potřeba jednat.

Je obvyklé nazývat cíle konečnými cíli a prostředky statky. Při používání této terminologie ekonomové uvažovali spíše jako technologové než jako praxeologové. Rozlišovali mezi volnými statky a ekonomickými statky. Volnými statky nazývali ty věci, s nimiž díky jejich hojnosti nebylo třeba hospodařit. Takové věci však nejsou předmětem žádného jednání. Jsou obecnými podmínkami lidského blahobytu, součástí přírodního prostředí, v němž člověk žije a jedná. Pouze ekonomické statky jsou substrátem jednání. Pouze jimi se zabývá ekonomie.

Ekonomické statky, které jsou samy o sobě vhodné k přímému uspokojení lidských potřeb a jejichž upotřebitelnost nezávisí na spolupráci dalších ekonomických statků, se nazývají spotřební statky či statky prvního řádu. Statky, které mohou uspokojit potřeby pouze nepřímo, když jsou doplněny o spolupůsobení dalších statků, se nazývají výrobní statky či výrobní faktory či statky vzdálenějšího, respektive vyššího řádu. Služby poskytované výrobními statky spočívají v tom, že ve spolupráci s dalšími komplementárními výrobními statky vytvoří produkt. Tento produkt může být spotřebním statkem, může být výrobním statkem, který v kombinaci s jiným výrobním statkem nakonec vytvoří statek spotřební. Na výrobní statky se lze dívat, jako by byly seřazeny v řádech podle jejich blízkosti ke spotřebnímu statku, pro jehož výrobu mohou být využity. Výrobní statky, které jsou nejblíže výrobě spotřebního statku, jsou zařazeny v druhém řádu, ty, které slouží k výrobě statků druhého řádu, v řádu třetím a tak dále.

Účelem tohoto uspořádání statků do řádů je poskytnout základ pro teorii hodnoty a cen výrobních faktorů. Později ukážeme, jak hodnocení a ceny statků vyšších řádů závisí na hodnocení a cenách statků nižších řádů, k jejichž produkci slouží. První a konečné hodnocení vnějších věcí se vztahuje na spotřební statky. Všechny ostatní věci jsou hodnoceny podle toho, jakou roli při výrobě spotřebních statků hrají.

Není proto vlastně ani nutné řadit výrobní statky do různých řádů od druhého po n-tý. Neméně zbytečné jsou pedantské diskuse tom, zda by se měl nějaký konkrétní statek nazývat statkem nejnižšího řádu či spíše statkem řádu vyššího. Zda se mají spotřebním statkem nazývat surová kávová zrna, nebo zrna upražená, nebo mletá káva, nebo již uvařená káva, či káva se smetanou a cukrem, není podstatné. Je jedno, který přístup zvolíme. S ohledem na problém hodnocení je možné vše, co lze říci o spotřebních statcích, aplikovat i na jakýkoli statek vyššího řádu (kromě statků nejvyššího řádu), považujeme-li jej za produkt.

Ekonomický statek nemusí mít nutně podobu hmotné věci. Nehmotným ekonomickým statkům říkáme služby.

2. Hodnotová škála

Jednající člověk volí mezi různými příležitostmi, které se mu nabízejí. Preferuje jednu alternativu před ostatními.

Běžně se říká, že když člověk jedná, má ve své mysli škálu potřeb či přání. Na základě této škály uspokojuje to, co má pro něj vyšší hodnotu, to znamená svá naléhavější přání, a neuspokojené ponechává vše, co má pro něj hodnotu nižší, jinak řečeno přání, která jsou méně naléhavá. Proti takovému popisu nelze nic namítat. Nesmíme však zapomínat, že se škála hodnot či přání manifestuje pouze v realitě jednání. Tyto škály neexistují nezávisle na aktuálním jednání jednotlivců. Jediným zdrojem, z něhož odvozujeme svou znalost týkající se těchto škál, je pozorování jednání člověka. Každé jednání je vždy v dokonalém souladu se škálou hodnot či přání, neboť tyto škály nejsou ničím jiným než nástrojem pro interpretaci lidského jednání.

Etické doktríny se snaží ustavit hodnotové škály, podle kterých by člověk měl jednat, ale ne nutně vždy jedná. Nárokují si právo říkat lidem, co je správné a co špatné, a radit jim, k jakému nejvyššímu dobru by měli směřovat. Jsou normativními disciplínami zaměřenými na poznání toho, co by mělo být. Z hlediska faktů nejsou neutrální, posuzují je z hlediska volně přijatých standardů.

Postoj praxeologie a ekonomie je jiný. Jsou si plně vědomy, že konečné cíle lidského jednání nelze podrobit zkoumání dle nějakého absolutního standardu. Konečné cíle jsou konečnou daností, jsou čistě subjektivní, liší se mezi různými lidmi a u stejných lidí v různých okamžicích jejich života. Praxeologie a ekonomie se zabývají prostředky pro dosažení cílů, které si jednající jednotlivci zvolí. Nevyjadřují svůj názor na to, zda je požitkářství lepší než asketismus. Uplatňují na prostředky jen jediné měřítko: zda jsou či nejsou vhodné k dosažení cílů, které si jednající předsevzal.

Pojmy jako abnormalita a zvrácenost proto nemají v ekonomii místo. Neříká, že člověk je perverzní, protože upřednostňuje nemilé, škodlivé a bolestivé před milým, prospěšným a příjemným. Říká pouze, že se liší od ostatních lidí, že má rád, co ostatní nesnášejí, že považuje za užitečné, čemu se ostatní snaží vyhnout, že ho těší snášet bolest, které se ostatní snaží vyhnout. Polární pojmy normální a zvrácený lze používat antropologicky pro odlišení těch, kdo se chovají jako většina lidí, a atypických výjimek. Lze je také použít biologicky pro odlišení těch, jejichž chování zachovává životní síly, a těch, jejichž chování je sebedestruktivní. Mohou být aplikovány i v etickém smyslu pro rozlišení těch, kdo se chovají správně, od těch, kdo se chovají jinak, než by měli. V teoretickém rámci vědy o lidském jednání však žádný prostor pro toto odlišení není. Jakékoli zkoumání konečných cílů se ukazuje jako čistě subjektivní, a proto arbitrární.

Hodnota je důležitost, kterou jednající člověk přisuzuje konečným cílům. Primární a původní hodnota je přisuzována pouze konečným cílům. Prostředky se hodnotí odvozeně podle jejich užitečnosti k dosažení cílů konečných. Jejich hodnota je odvozena od hodnoty příslušných cílů. Jsou pro člověka důležité pouze do té míry, v jaké mu umožňují nějakých cílů dosáhnout.

Hodnota není uvnitř věcí, není ani v nás. Hodnota je způsobem, jakým člověk reaguje na podmínky svého prostředí.

Hodnota také není ve slovech a doktrínách. Odráží se v lidském jednání. Není tím, co člověk nebo skupina lidí říká o hodnotě, která je vede, nýbrž tím, jak jednají. Řečnění moralistů a pompéznost stranických programů mají význam samy o sobě. Běh lidských událostí však ovlivňují, pouze pokud skutečně určují jednání lidí.

3. Škála potřeb

Bez ohledu na veškerá prohlášení o opaku touží naprostá většina lidí nejprve po uspokojení hmotných podmínek blahobytu. Chtějí více lepší potravy, lepší domy a ošacení a tisíce dalších věcí. Snaží se dosáhnout hojnosti a zdraví. Aplikovaná fyziologie bere tyto věci jako dané a pokouší se určit, jaké prostředky jsou k dosažení maximálního možného uspokojení nejvhodnější.

Rozlišuje ze svého pohledu mezi „skutečnými“ potřebami člověka a imaginárními a falešnými chutěmi. Učí lidi, jak by měli jednat a k jakým prostředkům by měli směřovat.

Důležitost takových doktrín je zřejmá. Ze svého pohledu fyziolog správně rozlišuje mezi rozumným jednáním a jednáním v rozporu s účelem. Správně odlišuje uvážlivé metody stravování od metod nerozumných. Může zatracovat jisté mody chování jako absurdní a v rozporu se „skutečnými“ potřebami. Tyto soudy jsou však úplně mimo oblast, jíž se zabývá věda zkoumající realitu lidského jednání. Praxeologii a ekonomii zajímá nikoli to, co by člověk měl dělat, ale co skutečně dělá. Hygiena může správně či nesprávně tvrdit, že alkohol a nikotin jsou jedy. Ekonomie však musí vysvětlit ceny alkoholických nápojů a tabáku, které jsou, nikoli které by byly za jiných podmínek.

V oblasti ekonomie není žádný prostor pro škálu potřeb odlišnou od hodnotové škály, která se odráží ve vlastním chování člověka.

Ekonomie se zabývá skutečným člověkem, jaký je, slabým a chybujícím, nikoli ideální, dokonalou a vševědoucí bytostí, kterou může být jen Bůh.

4. Jednání jako směna

Jednání je pokus nahradit méně uspokojivý stav věcí stavem více uspokojivým. Tuto záměrně způsobenou změnu nazýváme směnou. Méně preferované podmínky jsou vyměněny za lepší. Méně uspokojivé je opuštěno, aby bylo možné dosáhnout stavu, který je člověku příjemnější. To, čeho se vzdáváme, se nazývá cena, kterou platíme za dosažení sledovaného cíle. Hodnota zaplacené ceny se nazývá náklady. Náklady se rovnají hodnotě, kterou přisuzujeme uspokojení, jehož jsme se museli vzdát, abychom dosáhli sledovaného cíle.

Rozdíl mezi hodnotou zaplacené ceny (utrpěnými náklady) a hodnotou dosaženého cíle se nazývá ziskem či čistým výnosem. Zisk v tomto primárním smyslu je čistě subjektivní, znamená zvýšení štěstí jednajícího člověka, psychický jev, který nelze ani měřit, ani vážit. Existuje více a méně při odstraňování pociťované nespokojenosti, avšak o kolik více jedno uspokojení převyšuje uspokojení jiné, lze pouze pociťovat, nelze to nijak objektivně stanovit. Hodnotový soud neměří, uspořádává na škále, stanovuje pořadí. Je vyjádřením pořadí preference a následnosti, ale nikoli vyjádřením míry a váhy. Lze na něj aplikovat pouze ordinální, nikoli kardinální čísla.

Mluvit o nějaké kalkulaci hodnot nemá smysl. Kalkulace je možná pouze s kardinálními čísly. Rozdíl mezi hodnocením dvou stavů věcí je zcela psychický a osobní. Nelze jej nijak projektovat do vnějšího světa. Může jej vnímat pouze jednotlivec. Nelze jej sdělit jinému člověku. Je intenzivní veličinou.

Fyziologie a psychologie vyvinuly různé metody, jejichž pomocí předstírají, že nalezly způsob, jak nemožnost měření intenzivních veličin obejít. Ekonomie se nemusí zabývat zkoumáním těchto spíše podezřelých pokusů. Sami jejich zastánci si uvědomují, že se na hodnotové soudy nevztahují. Avšak i kdyby ano, na ekonomické problémy by to nemělo žádný dopad. Ekonomie se totiž zabývá jednáním jako takovým, nikoli psychickými fakty, které v konkrétní jednání ústí.

Znovu a znovu se stává, že jednání nevede ke splnění sledovaných cílů. Někdy představuje výsledek, přestože je horší v porovnání s očekávaným cílem, stále ještě zlepšení vůči předcházejícímu stavu věcí. Pak stále existuje zisk, přestože je menší, než člověk očekával. Může se nicméně stát, že jednání způsobí stav věcí, který je méně žádoucí než stav původní, který mělo ono jednání změnit. V tom případě je rozdíl mezi hodnocením výsledku a utrpěnými náklady ztrátou.

V. ČAS

1. Čas jako praxeologický faktor

Pojem změny implikuje pojem časové posloupnosti. Pevný, věčně neměnný svět by byl mimo čas, ale byl by mrtvý. Pojmy času a změny jsou neoddělitelně spjaty. Jednání směřuje ke změně, a je proto v časovém řádu. Lidský rozum dokonce nedokáže myšlenku bezčasové existence a bezčasového jednání ani pojmout.

Jednající člověk rozlišuje mezi časem před jednáním, časem vlastního jednání a časem poté, co bylo jednání dokončeno. Nemůže být s ohledem na plynutí času neutrální.

Logika a matematika se zabývají ideálními myšlenkovými systémy. Vztahy a implikace jejich systémů koexistují a jsou vzájemně závislé. Dokonalá mysl by je mohla uchopit všechny v jedné myšlence. Lidská neschopnost tohoto dosáhnout činí z myšlení jednání, které postupuje krok za krokem od méně uspokojivého stavu nedostatečného poznání k uspokojivějšímu stavu lepšího pochopení. Časový řád, v němž člověk získává poznání, však nesmíme zaměňovat s logickou simultánností všech součástí apriorně deduktivního systému. Uvnitř takového systému jsou pojmy předčasnosti a následnosti pouze metaforické. Nevztahují se k systému, ale k jednání, jímž je uchopujeme. Systém sám neimplikuje ani kategorii času, ani kategorii kauzality. Mezi prvky existuje funkční vztah, avšak není zde ani příčina, ani účinek.

Epistemologicky odlišuje praxeologický systém od logických systémů právě ten fakt, že praxeologie implikuje jak čas, tak kauzalitu. Praxeologický systém je rovněž apriorní a deduktivní. Coby systém je mimo čas. Avšak změna je jedním z jeho prvků. Pojmy dříve a později a příčina a účinek patří k jeho základním součástem. Předčasnost a následnost jsou klíčovými pojmy praxeologického myšlení. Stejně tak i nevratnost událostí. V rámci praxeologického systému je odvolání se na funkční vztah stejně metaforické jako odkaz na předčasnost a následnost v rámci systému logiky. (49)

2. Minulost, současnost a budoucnost

Jednání poskytuje člověku pojem času a díky jednání si je člověk vědom jeho plynutí. Idea času je praxeologickou kategorií.

Jednání je vždy zaměřeno na budoucnost. Je ze své podstaty vždy nutně plánováním a jednáním pro lepší budoucnost. Jeho cílem je vždy uspořádat budoucí podmínky tak, aby vyhovovaly lépe než v případě absence jednání. Nespokojenost, která nutí člověka jednat, je způsobena nelibostí ohledně očekávaných budoucích podmínek, které by pravděpodobně nastaly, pokud by se nic nepodniklo pro jejich změnu. Jednání každopádně může ovlivnit pouze budoucnost, nikdy ne současnost, která se s každým nekonečně malým dílkem sekundy propadá do minulosti. Člověk si uvědomuje čas, když plánuje převést méně uspokojivý současný stav do více uspokojivého stavu budoucího.

Pro kontemplativní myšlení je čas pouhé trvání, „la durée pure, dont l’écoulement est continue, et où l’on passe, par gradations insensibles, d’un état a l’autre: Continuité réellement vécue“. (50) „Nyní“ současnosti je neustále posouváno do minulosti a uchovává se pouze ve vzpomínkách. Filozofové říkají, že si člověk uvědomuje čas reflexí minulosti. (51) Kategorii změny a času však člověku nepřináší vzpomínky, nýbrž vůle po zlepšení podmínek jeho života.

Čas měřený různými mechanickými přístroji je vždy minulostí a čas v použití filozofů je zase vždy buď minulostí, nebo budoucností. Současnost není z těchto pohledů nic než jen myšlenková hraniční čára, která odděluje budoucnost od minulosti. Z praxeologického pohledu je však mezi minulostí a budoucností skutečná trvající současnost. Jednání je jako takové ve skutečné současnosti, protože okamžik využívá, a tím ztělesňuje jeho realitu. (52) Pozdější retrospektivní reflexe rozeznává v uplynulém okamžiku především jednání a podmínky, které okamžik jednání poskytl. Minulost od budoucnosti odlišuje to, co už nelze udělat nebo spotřebovat, neboť příležitost pro to již uplynula. Co nelze ještě udělat nebo spotřebovat, protože čas k tomu ještě neuzrál, odlišuje budoucnost od minulosti. Současnost poskytuje jednání příležitosti a úkoly, pro které bylo dosud příliš brzo a pro které bude následně příliš pozdě.

Současnost coby trvání je pokračováním podmínek a příležitostí pro jednání. Každý typ jednání vyžaduje zvláštní podmínky, jimž se musí vzhledem ke sledovaným cílům přizpůsobit. Pojem současnosti se proto pro různé oblasti jednání liší. Vůbec nijak se nevztahuje k různým metodám měření plynutí času pohyby v prostoru. Současnost zahrnuje ten uplynulý čas, který je stále aktuální, tedy důležitý pro jednání. Současnost v závislosti na jednání, které máme na mysli, znamená středověk, devatenácté století, minulý rok, měsíc nebo den, ale stejně tak i hodinu, minutu či sekundu, která právě uplynula. Když člověk řekne: Dnes již Zeus uctíván není, má na mysli jinou současnost než řidič automobilu, který si myslí: Teď je ještě příliš brzy, abych zatočil.

Jelikož je budoucnost nejistá, nikdy nebudeme schopni rozhodnout, kolik z ní je součástí současnosti. Pokud někdo řekl v roce 1913: V současnosti je v Evropě svoboda projevu nesporná, neočekával by, že jeho současnost bude velmi brzy minulostí.

3. Hospodaření s časem

Člověk podléhá plynutí času. Narodí se, vyroste, zestárne a zemře. Jeho čas je vzácný. Musí s ním hospodařit, stejně jako hospodaří s ostatními vzácnými zdroji.

Hospodaření s časem má zvláštní charakter kvůli jedinečnosti a nevratnosti časového řádu. Důležitost těchto skutečností se promítá do každé části teorie jednání.

V tento okamžik musíme zdůraznit jen jeden aspekt. Hospodaření s časem nezávisí na hospodaření s ekonomickými statky a službami. Dokonce i v ráji by byl člověk nucen s časem hospodařit, nebyl-li by nadán nesmrtelností, nekonečným mládím a nezničitelným zdravím a vitalitou. Ačkoli by všechny jeho chutě mohly být uspokojeny okamžitě a bezpracně, musel by si uspořádat svůj časový rozvrh, neboť existují stavy uspokojení, jež jsou vzájemně neslučitelné, a nemohou být tudíž spotřebovány ve stejný okamžik. I pro tohoto člověka by byl čas vzácný a dělil by se na dříve a později.

4. Časové vztahy mezi jednáními

Dvě činnosti jednotlivce nemohou být nikdy synchronní. Podléhají vždy časovému vztahu dříve a později. Jednání různých jednotlivců lze považovat za souběžné pouze ve světle fyzikálních metod měření času. Souběžnost je praxeologický pojem pouze v případě společného úsilí různých jednajících lidí. (53)

Jednání jednotlivce následuje jedno po druhém. Nikdy je nelze vykonat ve stejný okamžik. Mohou na sebe navazovat jen více či méně rychle. Existují jednání, která slouží najednou několika účelům. Bylo by však chybou nazývat je souběhem různých jednání.

Lidé často chybně chápou význam termínu „hodnotová škála“ a přehlížejí překážky, které předpokladu synchronnosti v různých jednáních jednotlivce brání. Interpretují odlišná jednání jednotlivce jako společné výsledky hodnotové škály, která je nezávislá na těchto aktech a předchází jim, a dříve vytvořených plánů, k jejichž naplnění ona jednání směřují. Hodnotovou škálu a plán, jemuž bylo přisouzeno jisté trvání a neměnnost, zvěcňují do příčin a motivů různých individuálních jednání. Souběžnost, kterou nelze udržet v oblasti různých jednání, tak byla snadno objevena v hodnotové škále a plánu. To však přehlíží fakt, že hodnotová škála není nic než vytvořený myšlenkový nástroj. Hodnotová škála se projevuje jen v reálném jednání, lze ji odhalit pouze pozorováním reálného jednání. Je proto nepřípustné stavět ji do protikladu s reálným jednáním a používat ji jako měřítko pro jeho hodnocení.

Stejně nepřípustné je i rozlišovat mezi racionálním a údajně neracionálním jednáním na základě porovnání reálného jednání s dřívějšími plány budoucího jednání. Může být velmi zajímavé, že včerejší plány pro dnešní jednání se liší od toho, jak dnes člověk skutečně jedná. Včerejší plány nám však neposkytují o nic objektivnější a méně arbitrární standard pro hodnocení dnešního skutečného jednání než jakákoli jiná myšlenka či norma.

Objevily se pokusy poukázat na neracionální jednání následující úvahou: Jestliže je a preferováno před b a b před c, pak musí být logicky a preferováno před c. Jestliže je však ve skutečnosti c preferováno před a, stojíme před modem jednání, kterému nemůžeme připsat konzistentnost a racionalitu. (54)

Tato úvaha nebere zřetel na fakt, že dvě jednání jednotlivce nemohou být nikdy synchronní. Jestliže je v jednom jednání a preferováno před b a v dalším jednání b před c, není možné, jakkoli by byl interval mezi nimi krátký, zkonstruovat jednotnou hodnotovou škálu, v níž je a před b a b před c. Stejně tak není možné považovat pozdější třetí jednání za současné s předchozími dvěma jednáními. Jediné, co uvedený příklad dokazuje, je, že hodnotové soudy nejsou neměnné, a že proto hodnotová škála, která je abstrahována z různých nutně nesynchronních jednání jednotlivce, může být vnitřně rozporná. (55)

Nesmíme směšovat logický koncept konzistentnosti (tj. nepřítomnost rozporu) a praxeologický koncept konzistentnosti (tj. konstantnost či lpění na stále stejných principech). Logická konzistentnost má své místo pouze v myšlení, konstantnost má své místo pouze v jednání.

Konstantnost a racionalita jsou zcela odlišné pojmy. Jestliže se něčí hodnocení změnilo, vytrvalá věrnost jednou přijatým principům jednání pouze kvůli zachování konstantnosti by nebyla racionální, ale jen a pouze tvrdohlavá. Pouze v jednom smyslu může být jednání konstantní: člověk vždy preferuje hodnotnější před méně hodnotným. Jestliže se mění hodnocení, musí se měnit i jednání. Věrnost starým plánům by při změněných podmínkách byla nesmyslná. Logický systém musí být konzistentní a bezrozporný, neboť implikuje koexistenci všech svých částí a teorémů. Otázka takové konzistentnosti nemůže povstat v jednání, které nutně probíhá v časovém řádu. Jednání musí vyhovovat účelu a účelovost vyžaduje přizpůsobení měnícím se podmínkám.

Duchapřítomnost se považuje u jednajícího člověka za ctnost. Člověk je duchapřítomný, pokud má schopnost myslet a přizpůsobovat své jednání tak rychle, aby se okamžik mezi změnou podmínek a přizpůsobením jeho jednání co nejvíce minimalizoval. Jestliže se konstantnost považuje za věrnost jednou vytvořeným plánům bez ohledu na změny podmínek, pak je duchapřítomnost a schopnost rychle reagovat přesným opakem konstantnosti.

Když jde spekulant na burzu, může si vytvořit jistý plán svého počínání. Bez ohledu na to, zda se svého plánu bude držet, je jeho jednání racionální rovněž ve smyslu, který slovu „racionální“ přiřazují ti, kdo rádi rozlišují mezi jednáním racionálním a neracionálním. Tento spekulant může v průběhu dne podniknout transakce, které pozorovatel, jenž nebere v úvahu změny tržních podmínek, nebude moci vysvětlit jako důsledek konstantního chování. Spekulant se však pevně drží svého záměru co nejvíce vydělat a vyhnout se ztrátám. Proto musí přizpůsobovat své jednání změnám tržních podmínek a svých vlastních soudů ohledně budoucího vývoje cen. (56)

Ať člověk překroutí věci jakkoli, nikdy neuspěje při formulování pojmu „iracionálního“ jednání, jehož „iracionalita“ není založena na arbitrárním hodnotovém soudu. Předpokládejme, že si někdo zvolil nekonstantní jednání pouze z toho důvodu, aby vyvrátil praxeologické tvrzení, že neexistuje nic jako iracionální jednání. Poté jsme svědky toho, že člověk usiluje o osobitý cíl, tedy o odmítnutí praxeologického teorému, a chová se kvůli tomu jinak, než by se choval za jiných okolností. Vybral si nevhodné prostředky k popření praxeologie, to je vše.

VI. NEJISTOTA

1. Nejistota a jednání

Nejistota budoucnosti je již obsažena v samotném pojmu jednání. Skutečnosti, že člověk jedná a že budoucnost je nejistá, nejsou v žádném případě nezávislé. Jsou pouze dvěma mody téže věci.

Lze předpokládat, že výsledky všech událostí a změn jsou plně určovány věčnými neměnnými zákony ovládajícími vznik a vývoj celého vesmíru. Nutnou spojitost a vzájemnou provázanost všech jevů, tj. jejich kauzální zřetězení, můžeme považovat za základní a konečný fakt. Myšlenku nedeterminované náhody můžeme zcela zavrhnout. Jakkoli se však věc může mít či se zdát dokonale inteligentní mysli, zůstává pravdou, že pro jednajícího člověka je budoucnost skryta. Kdyby člověk znal svou budoucnost, nemusel by volit a nejednal by. Byl by jako automat, reagující na stimuly, bez sebemenšího projevu vlastní vůle. Někteří filozofové vyvracejí pojem lidské vůle jako iluzi a sebeklam, neboť se člověk nevědomky musí chovat podle nevyhnutelných zákonů kauzality. Z pohledu prvotního hybatele či příčiny mohou mít pravdu. Z lidského pohledu je však jednání konečnou daností. Netvrdíme, že se člověk „libovolně“ rozhoduje a jedná. Pouze ukazujeme, že volí a jedná a že k tomu, abychom zjistili, proč jedná tak a ne jinak, nám metoda přírodních věd nijak nepomůže.

Přírodní věda neudělá budoucnost předvídatelnou. Pouze umožní předpovědět výsledky jistých specifických jednání. Dvě skupiny jevů však ponechává mimo dosah předpovědí: oblast nedostatečně poznaných přírodních jevů a oblast lidských aktů volby. Neznalost těchto dvou sfér poznamenává nejistotou veškeré lidské jednání. Apodiktická jistota existuje pouze v rámci deduktivního systému apriorní teorie. Nejlepší, čeho lze s ohledem na realitu dosáhnout, je pravděpodobnost.

Úkolem praxeologie není zkoumat, zda smíme považovat některé teorémy empirických přírodních věd za jisté. Tento problém nemá pro praxeologii žádný praktický význam. Ať je to jakkoli, mají teorémy fyziky a chemie tak vysokou míru pravděpodobnosti, že je lze pro všechny praktické účely za jisté považovat. Dokážeme prakticky předpovědět fungování stroje sestrojeného na základě pravidel vědecké technologie. Zkonstruování stroje je však jen část širšího programu, jehož cílem je poskytnout zákazníkům výrobky tohoto stroje. Zda to byl nejvhodnější plán, závisí na vývoji budoucích podmínek, které nelze v okamžiku plnění plánu s jistotou předvídat. Míra jistoty ohledně technologického výsledku zkonstruování stroje, i kdyby byla sebevětší, neodstraňuje nejistotu přítomnou v celém jednání. Budoucí potřeby a hodnocení, reakce lidí na změny podmínek, budoucí vědecké a technologické poznání, budoucí ideologie a politiky nelze nikdy předpovědět lépe než jen s větší či menší mírou pravděpodobnosti. Každé jednání se vztahuje k nejisté budoucnosti. V tomto smyslu je vždy riskantní spekulací.

Problémy pravdy a jistoty se týkají obecné teorie lidského poznání. Problém pravděpodobnosti je na druhou stranu primárně problémem praxeologie.

2. Význam pravděpodobnosti

Chápání pravděpodobnosti bylo poněkud zatemněno matematiky. Od počátku existovala v uchopení pravděpodobnostního počtu nejednoznačnost. Když Chevalier de Mere diskutoval s Pascalem o problémech obsažených ve hře v kostky, měl velký matematik svému příteli po pravdě upřímně přiznat, že matematika mu ve hře založené na čisté náhodě nemůže být k žádnému užitku. Místo toho zabalil svou odpověď do symbolického jazyka matematiky. Co bylo možné vysvětlit několika větami běžné řeči, vyjádřil v terminologii, která je pro naprostou většinu lidí neznámá, a proto na ni nahlíží v posvátné úctě. Lidé usoudili, že ony nepochopitelné formule obsahují nějaké podstatné zjevení, které zůstává neosvíceným skryto. Získali pocit, že vědecká metoda hazardního hraní existuje a že ezoterické učení matematiky poskytuje klíč k výhrám. Skvělý mystik Pascal se tak stal nezamýšleně svatým všech hazardních hráčů. Učebnice pravděpodobnostního počtu nezaslouženě propagují kasina právě proto, že jsou pro obyčejného člověka nepřístupná.

Nemenší zmatek způsobila nejednoznačnost pravděpodobnostního počtu na poli vědeckého výzkumu. Historie každé oblasti poznání podává zprávy o chybné aplikaci pravděpodobnostního počtu, který se stal, jak podotkl John Stuart Mill, „skutečnou ostudou matematiky“. (57)

Problém pravděpodobnostního vyvozování daleko přesahuje pole pravděpodobnostního počtu. Jen zaujetí pro matematické uchopení mohlo vést k vytvoření předsudku, že pravděpodobnost vždy znamená četnost.

Další chyba spletla problém pravděpodobnosti s problémem induktivního myšlení, které používají přírodní vědy. Pokus nahradit kategorii kauzality univerzální teorií pravděpodobnosti je charakteristický pro neúspěšný typ filozofování, jenž byl velmi moderní před několika málo lety.

Výrok je pravděpodobný, pokud naše znalost týkající se jeho obsahu není úplná. Nevíme vše, co je třeba k tomu, abychom mohli jasně rozhodnoutmezi pravdou a nepravdou. Na druhou stranu jsme však v pozici, že něco víme. Jsme v pozici, že dokážeme říci více než jen pouze non liquet a ignoramus.

Existují dva zcela odlišné případy pravděpodobnosti. Můžeme je nazývat pravděpodobnost třídy jevů (nebo také četnostní pravděpodobnost) a pravděpodobnost jevu (nebo také specifické porozumění věd o lidském jednání). Polem pro použití prvního typu pravděpodobnosti jsou přírodní jevy, v nichž zcela vládne kauzalita. Polem pro aplikaci druhého typu jsou vědy o lidském jednání, kde zcela vládne teleologie.

3. Pravděpodobnost třídy jevů

Pravděpodobnost třídy jevů znamená: Víme, nebo předpokládáme, že víme, s ohledem na daný problém vše o chování celé třídy událostí či jevů, avšak o vlastních jednotlivých událostech či jevech nevíme nic, než že jsou prvky této třídy.

Víme například, že v loterii je devadesát losů, z nichž pět bude taženo. Víme tedy vše o chování celé třídy losů. Vzhledem k jednotlivému losu však nevíme nic, než že je členem třídy losů.

Máme úplnou tabulku úmrtnosti v jistém období a oblasti. Pokud předpokládáme, že v úmrtnosti nedojde k žádné změně, můžeme prohlásit, že víme vše ohledně úmrtnosti celé dané populace. Ohledně očekávané doby dožití jednotlivců však nevíme nic, než že jsou členy této třídy lidí.

Pro tuto nedokonalou znalost nám pravděpodobnostní počet poskytuje zobrazení v symbolech matematické terminologie. Ani nerozšiřuje, ani neprohlubuje, ani nijak nedoplňuje naše poznání. Překládá jej do matematického jazyka. Jeho operace opakují v algebraických termínech to, co jsme již věděli předem. Nevedou k výsledkům, které by nám cokoli řekly o jednotlivých událostech. A samozřejmě nepřinášejí nic našemu poznání týkajícímu se chování celé třídy, neboť tato znalost již byla dokonalá (či byla za dokonalou považována) v okamžiku, kdy jsme o celé věci začali uvažovat.

Je vážnou chybou domnívat se, že pravděpodobnostní počet poskytuje hazardnímu hráči nějakou informaci, pomocí níž by mohl snížit riziko plynoucí z hraní. Navzdory běžným omylům je pro hráče docela zbytečný stejně jako jakýkoli jiný modus matematického a logického myšlení. Charakteristickým znakem hazardního hraní je, že operuje s neznámým, s čistou náhodou. Naděje hráče na úspěch nejsou založeny na nějakém hlubokém rozvažování. Upřímný hráč si myslí: Existuje jistá šance (či jinými slovy: není nemožné), že vyhraji. Jsem na to ochoten vsadit. Vím, že když sázím tyto peníze, chovám se jako blázen. Ale stejně, největší blázni mívají největší štěstí.

Střízlivé uvažování musí hazardnímu hráči ukázat, že si svou naději nezvýší tím, když si v loterii, kde je celková výherní částka nižší než příjmy z prodeje všech losů, koupí dva losy namísto jednoho. Kdyby si koupil všechny losy, jistě by o část svých výdajů přišel. Každý zákazník loterií je však přesvědčen, že na tom bude lépe, když si koupí losů více. Stálí návštěvníci kasin a hracích automatů nikdy nezmizí. Nad tím, že pravidla zvýhodňují bankéře oproti hráči, a proto čím déle budou hrát, tím jistější bude jejich prohra, vůbec nepřemýšlejí. Lákadlo hazardního hraní spočívá právě v jeho nepředvídatelnosti a dobrodružné vrtkavosti.

Předpokládejme, že dáme do krabice deset lístků, z nichž každý nese jméno jiného člověka. Jeden lístek se vytáhne a člověk, který je na něm napsaný, bude muset zaplatit 100 dolarů. V takovém případě bude moci pojišťovací agent nabídnout onomu nešťastníkovi plné odškodnění, bude-li schopen pojistit všech deset lidí za deset dolarů. Získá sto dolarů a těchto sto dolarů bude muset jednomu z nich vyplatit. Kdyby však měl za těchto podmínek stanovených pravděpodobnostním počtem pojistit jen jednoho z nich, nepouštěl by se do podnikání v pojišťovnictví, ale do hazardního hraní. Sebe by postavil na místo pojištěného. Získal by deset dolarů a měl by šanci, že si je buď nechá, nebo o ně přijde a s tím i o dalších devadesát.

Jestliže člověk někomu slíbí zaplatit jistou částku v okamžiku úmrtí a za tento slib od něj vybírá částky v souladu s očekávanou dobou dožití, není pojistitel, ale hazardní hráč. Pojištění, ať již je provozováno jako podnikání či podle principu vzájemnosti, vyžaduje pojištění celé třídy či alespoň něčeho, co lze za celou třídu považovat. Jeho základní myšlenkou je sdílení distribuce rizika, nikoli pravděpodobnostní počet. Jediné matematické operace, které to vyžaduje, jsou čtyři operace aritmetiky. Pravděpodobnostní počet je vedlejší.

Jasně to lze ukázat na faktu, že odstranění rizik jejich sdílením lze dosáhnout i bez pomoci aktuárských metod. Každý to dělá ve svém běžném životě. Každý podnikatel zahrnuje do svých nákladů kompenzace za ztráty, které se v podnikání pravidelně objevují. „Pravidelně“ v tomto kontextu znamená: Množství těchto ztrát je známé, co se týká celé třídy různých prvků. Zelinář může kupříkladu vědět, že každé páté jablko z určité dodávky shnije. Neví však, kterému konkrétnímu jablku se to stane. S těmito ztrátami pak nakládá jako s každou jinou položkou nákladů.

Definice pravděpodobnosti třídy jevů, která byla provedena výše, je jedinou logicky uspokojivou definicí. Vyhýbá se primitivní cykličnosti obsažené v definicích odkazujících k ekvipravděpodobnosti možných událostí. Když řekneme, že o jednotlivých událostech nevíme nic, než že jsou prvkem třídy, jejíž chování je plně známé, tomuto bludnému kruhu se vyhneme. Přidávat další podmínky, jako je například absence jakékoli pravděpodobnosti v následnosti jednotlivých událostí, je zbytečné.

Charakteristickým znakem pojištění je, že se zabývá celou třídou událostí. Jelikož předstíráme, že víme vše o chování celé třídy, nezdá se, že by bylo v tomto podnikání přítomno nějaké specifické riziko.

Stejně tak není ani žádné specifické riziko v provozování kasina či loterie. Z pohledu výherní loterie je výsledek předvídatelný za podmínky, že byly prodány všechny losy. Jestliže firma některé losy neprodala, je vzhledem k nim ve stejné pozici jako každý, kdo si losy koupil.

4. Pravděpodobnost jevu

Pravděpodobnost jevu znamená: S ohledem na konkrétní událost známe některé faktory, které určují její výsledek, avšak současně existují i určující faktory, o nichž nevíme nic.

Pravděpodobnost jevu má s pravděpodobností třídy jevů společnou pouze neúplnost našich znalostí. V každém dalším ohledu jsou úplně odlišné.

Samozřejmě existuje mnoho případů, kdy se člověk pokouší předpovědět konkrétní budoucí událost na základě své znalosti o chování celé třídy. Doktor může určit pravděpodobnost úplného uzdravení svého pacienta, pokud ví, že se uzdraví 70 procent z těch, kdo trpí stejnou nemocí. Pokud se vyjádří správně, neřekne více, než že pravděpodobnost uzdravení je 0,7, tedy že z 10 pacientů v průměru nezemřou více než tři. Veškeré předpovědi o vnějších událostech, tj. ve sféře přírodních věd, mají tento charakter. Nejsou ve skutečnosti předpověďmi o vlastním obsahu dotčeného případu, ale o četnosti různých možných výsledků. Zakládají se buď na statistických informacích, nebo prostě na hrubých odhadech četnosti získaných z nestatistické zkušenosti.

Co se týče těchto pravděpodobnostních soudů, nejedná se o pravděpodobnost jevu. Ve skutečnosti nevíme o daném případu nic více, než že je případem třídy, jejíž chování známe či si to alespoň myslíme.

Chirurg řekne pacientovi, jenž zvažuje podstoupení operace, že třicet ze sta lidí během ní zemře. Pokud se pacient zeptá, zda je již tento počet úmrtí naplněn, nepochopil smysl doktorových slov. Stal se obětí chyby, která je známá jako „omyl hazardního hráče“. Stejně jako hráč rulety, který z faktu, že desetkrát za sebou padla červená, usoudí, že pravděpodobnost černé barvy je v příštím kole vyšší, zaměňuje pravděpodobnost jevu s pravděpodobností třídy jevů.

Všechny lékařské prognózy, jsou-li založeny na obecném fyziologickém poznání, staví na pravděpodobnosti třídy jevů. Doktor, který slyší o neznámém člověku, že byl stižen nějakou chorobou, na základě své obecné lékařské zkušenosti řekne: šance, že se uzdraví, jsou 7 ku 3. Jestliže doktor toho pacienta sám léčí, může být jiného názoru. Pacient je mladý a silný, před tím, než onemocněl, byl v dobrém zdravotním stavu. V takových případech, může si doktor říci, je úmrtnost nižší, pacientovy šance nejsou 7 ku 3, ale 9 ku 1. Logický přístup se nemění, ačkoli se nemusí zakládat na statistických datech, ale spíše na více či méně přesném shrnutí lékařovy zkušenosti z předchozích případů. Lékař zná vždy pouze chování tříd. V našem případě se jedná o třídu mladých silných lidí, postižených danou nemocí.

Pravděpodobnost jevu je zvláštním aspektem našeho zkoumání lidského jednání. Žádný odkaz na četnost zde není vhodný, neboť se naše výroky vždy týkají jedinečných událostí, které jako takové nejsou prvky žádné třídy. Můžeme vytvořit třídu „americké prezidentské volby“. Tento koncept třídy se může ukázat jako užitečný či dokonce nezbytný pro různé typy uvažování, jako například pro uchopení této záležitosti z pohledu ústavního práva. Jestliže se však zabýváme volbami z roku 1944 – buď před volbami jejich budoucím výsledkem, nebo po volbách analýzou faktorů, které k jejich výsledku vedly – máme co do činění s jedinečným a neopakovatelným případem. Ten případ je charakterizován svými unikátními vlastnostmi a je třídou sám o sobě. Všechny znaky, které jej umožňují zařadit do nějaké třídy, jsou vzhledem k danému problému irelevantní.

Dva fotbalové týmy, Modří a Žlutí, budou zítra hrát. V minulosti Modří Žluté vždy porazili. Toto poznání není poznáním o třídě událostí. Kdybychom to takhle měli brát, náš závěr by musel být, že Modří vždy vítězí a Žlutí vždy prohrávají. Nemohli bychom ohledně výsledku hry pochybovat. S jistotou bychom věděli, že Modří zase vyhrají. Samotný fakt, že považujeme svou předpověď zítřejšího výsledku pouze za pravděpodobnou, ukazuje, že tímto způsobem neuvažujeme.

Na druhou stranu věříme, že skutečnost, že Modří v minulosti vyhrávali, není pro výsledek zítřejší hry nepodstatná. Považujeme to za příznivou prognózu pro opakovaný úspěch Modrých. Pokud bychom měli argumentovat v souladu se správným pojetím pravděpodobnosti třídy jevů, žádnou důležitost bychom tomuto faktu nepřikládali. Kdybychom naopak měli podlehnout „omylu hazardního hráče“, mysleli bychom si, že zítřejší hra skončí úspěchem Žlutých.

Pokud dáme na vítězství jednoho týmu peníze, právníci to budou považovat za sázku. Za hazardní hru by to považovali v případě zahrnutí pravděpodobnosti třídy jevů.

Vše mimo oblast pravděpodobnosti třídy jevů, co se běžně označuje termínem pravděpodobnost, odkazuje ke zvláštnímu modu myšlení, který používáme při nakládání s historickou jedinečností a individualitou, při specifickém rozumění historických věd.

Rozumění je vždy založeno na neúplné znalosti. Můžeme věřit, že známe motivy jednajících lidí, cíle, k nimž směřují, a prostředky, které k dosažení těchto cílů hodlají použít. Máme jasný názor na účinky, které můžeme od působení těchto faktorů očekávat. Tato znalost je však nedokonalá. Nemůžeme předem vyloučit možnost, že jsme se mýlili v odhadu jejich vlivu nebo v zahrnutí nějakých faktorů, jejichž působení jsme buď nepředpokládali vůbec, nebo špatně.

Hazardní hra, inženýrství a spekulace jsou tři různé mody zacházení s budoucností.

Hazardní hráč neví nic o událostech, na nichž výsledek jeho hry závisí. Jediné, co ví, je četnost kladného výsledku v sérii těchto událostí. Taková znalost je mu k ničemu. Věří svému štěstí, to je jeho jediný plán.

Samotný život je v mnohém riskantní. V každém okamžiku je ohrožen katastrofálními pohromami, které nelze ovlivnit, či alespoň ne plně. Každý člověk se spoléhá na štěstí. Počítá s tím, že do něj neuhodí blesk ani ho neuštkne zmije. V lidském životě je prvek hazardní hry. Části peněžních dopadů takových událostí se člověk může vyhnout pomocí pojištění. V takovém případě sází na opačnou kartu. Ze strany pojištěnce se jedná o hazardní hru. Pokud katastrofa nenastane, byly peníze na pojistku vydány zbytečně. (58)

Vzhledem k neovladatelným přírodním událostem je člověk vždy v pozici hazardního hráče.

Inženýr na druhou stranu ví vše potřebné o technologicky uspokojivém řešení svého problému – zkonstruování stroje. Existují-li nějaké zbytky nejistoty, které nedokáže kontrolovat, pokouší se je odstranit vytvořením bezpečnostních rezerv. Inženýr zná pouze problémy řešitelné a problémy, které nelze vyřešit za současného stavu poznání. Z negativní zkušenosti může někdy zjistit, že jeho znalost byla méně úplná, než předpokládal, a že nerozpoznal neurčenost některých věcí, o nichž se domníval, že je má pod kontrolou. Pak se pokusí své poznání zkompletovat. Samozřejmě že nikdy nemůže prvek hazardní hry, přítomný v lidském životě, odstranit zcela. Jeho principem však je operovat pouze v rámci jistoty. Usiluje o plnou kontrolu nad prvky svého jednání.

Dnes je populární mluvit o „sociálním inženýrství“. Stejně jako plánování je tento termín synonymem pro diktátorství a totalitní tyranii. Jeho myšlenkou je chápat lidské bytosti stejným způsobem, jakým inženýr chápe součásti, z nichž staví mosty, silnice a stroje. Vůle sociálního inženýra má nahradit vůle jednotlivých lidí, které plánuje použít pro stavbu své utopie. Lidstvo má být rozděleno do dvou tříd: všemocný diktátor na straně jedné a podřízení, již jsou zredukováni do role pěšáků v jeho plánech a koleček v jeho soustrojí, na straně druhé. Pokud by toto bylo možné, pak by se samozřejmě sociální inženýr nemusel o rozumění jednání ostatních lidí starat. Mohl by s nimi volně zacházet tak, jako technologie zachází se dřevem a železem.

V reálném světě je člověk vystaven skutečnosti, že ostatní lidé jednají samostatně stejným způsobem, jakým jedná on sám. Nutnost přizpůsobit své jednání jednáním ostatních lidí z něj činí spekulanta, jehož úspěch a neúspěch závisí na jeho schopnosti porozumět budoucnosti. Každé jednání je spekulace. Ve sféře lidských událostí není žádná stabilita, a v důsledku toho ani žádná bezpečnost.

5. Číselné vyjádření pravděpodobnosti jevu

Pravděpodobnost jevu nelze podrobit žádnému číselnému vyjádření. I když se to v některých případech může zdát, bližší prozkoumání ukazuje, že tomu tak není.

V předvečer prezidentských voleb v roce 1944 mohli lidé říkat:

a) Vsadím tři dolary proti jednomu, že Roosvelt bude zvolen.

b) Odhaduji, že z celkového počtu voličů využije 45 milionů své právo volit a 25 milionů jich bude hlasovat pro Roosvelta.

c) Myslím si, že Roosveltovy šance jsou 9 ku 1. d) Jsem si jistý, že Roosvelt bude zvolen.

Výrok d) je samozřejmě nepřesný. Kdyby byl na lavici svědků pod přísahou otázán, zda je Roosveltovo vítězství tak jisté jako to, že kostka ledu roztaje při teplotě 150 stupňů, musel by autor tohoto výroku odpovědět ne. Pozměnil by své stanovisko a řekl by: Jsem osobně plně přesvědčen, že Roosvelt zvítězí. To je můj názor. Ale samozřejmě to není jistota, jen způsob, jak já daným podmínkám rozumím.

Případ výroku a) je podobný. Tento člověk věří, že v takové sázce riskuje velmi málo. Vztah 3:1 je výsledkem souhry dvou faktorů: názoru, že Roosvelt bude zvolen, a sklonu daného jednotlivce k sázení.

Výrok b) je vyjádřením výsledku nastávající události. Jeho čísla se nevztahují ke stupni pravděpodobnosti, ale k očekávanému výsledku hlasování. Takové tvrzení lze založit na systematickém zkoumání, jako je Gallupův výzkum veřejného mínění, nebo prostě na odhadech.

Výrok c) je jiný. Jedná se o tvrzení o očekávaném výsledku zabalené v pojmech aritmetiky. Zajisté to neznamená, že z deseti případů stejného typu jich devět dopadne pro Roosvelta příznivě a jeden nepříznivě. Nemůže to mít žádný vztah k pravděpodobnosti třídy jevů. Co jiného to ale může znamenat?

Je to metaforické vyjádření. Většina metafor používaných v běžné řeči myšlenkově spojuje abstraktní objekt s jiným objektem, který lze přímo uchopit smysly. To však není nutným znakem metaforického jazyka, nýbrž jen důsledkem faktu, že konkrétní je nám zpravidla bližší než abstraktní. Jelikož se metafory snaží o vysvětlení něčeho málo známého tím, že to přirovnají k něčemu známějšímu, povětšinou spočívají ve ztotožnění něčeho abstraktního se známější konkrétní věcí. Specifickým znakem našeho případu je, že se jedná o pokus osvětlit komplikovaný stav věcí za pomoci analogie vypůjčené z odvětví vyšší matematiky, pravděpodobnostního počtu. Jak se tak stává, je tato matematická disciplína populárnější než analýza epistemologické podstaty rozumění.

Používat měřítko logiky na kritiku metaforického jazyka nemá smysl. Analogie a metafory vždy kulhají a jsou logicky neuspokojivé. Je obvyklé hledat nějaké základní tertium comparationis. Ale ani to není v případě naší metafory možné. Toto srovnání je totiž založeno na pojetí, které je samo o sobě chybné ve vlastním rámci pravděpodobnostního počtu, konkrétně na omylu hazardního hráče. Tvrdit, že Roosveltovy šance na vítězství jsou 9:1, zde znamená, že je Roosvelt vzhledem k nastávajícím volbám ve stejné pozici, jako je člověk, který vlastní 90 procent všech loterijních losů ve vztahu k hlavní ceně. Má se za to, že nám poměr 9:1 říká něco podstatného o výsledku jedinečného případu, který nás zajímá. Omyl této myšlenky není třeba opakovat.

Analogicky neoprávněný je i odkaz na pravděpodobnostní počet v případě hypotéz přírodních věd. Hypotézy jsou provizorní vysvětlení vědomě postavená na logicky nedostatečných argumentech. Lze o nich říci jen jedno: Hypotéza popírá, respektive nepopírá, buď logické principy, nebo fakta, která jsou experimentálně prokázaná a považovaná za pravdivá. V prvém případě je neudržitelná, v druhém případě – za současného stavu experimentálního poznání – neudržitelná není. (Intenzita osobního přesvědčení je čistě subjektivní.) Ani četnostní pravděpodobnost, ani historické rozumění zde nehraje roli.

Termín hypotéza, používaný k označení jistých modů rozumění historickým událostem, je nesprávný. Jestliže historik tvrdí, že při pádu dynastie Romanovců hrál relevantní roli její německý původ, nevznáší hypotézu. Fakta, na nichž zakládá své rozumění, jsou mimo jakoukoli pochybnost. V Rusku existovala silná nevraživost vůči Němcům a vládnoucí linie Romanovců se po dvě stě let vdávala a ženila jen s potomky německých rodů. Byla tak považována mnoha Rusy za poněmčenou rodinu, dokonce i těmi, kdo předpokládali, že car Pavel nebyl synem Petra III. Otázkou však zůstává, jaká byla relevance těchto faktů v řetězu událostí, které ke svržení této dynastie vedly. Tyto problémy nelze osvětlit jinak než za pomoci rozumění.

6. Sázení, hazardní hraní a hraní her

Sázka je závazek vsadit peníze nebo nějakou věc proti jinému člověku na výsledek události, o níž lze jediné informace zjistit za pomoci rozumění. Lidé tak mohou sázet na výsledek nastávajících voleb nebo tenisového zápasu. Nebo se mohou sázet, čí názor týkající se obsahu faktického tvrzení je pravdivý nebo nepravdivý.

Hazardní hraní je závazek vsadit peníze nebo nějakou věc proti jinému člověku na výsledek události, o níž nevíme nic jiného než to, co je nám známo o chování celé třídy.

Někdy se hazardní hry a sázky kombinují. Výsledky dostihových závodů závisí jak na lidském jednání – na vlastníkovi koně, trenéru, žokejovi –, tak na nelidských faktorech – kvalitách koně. Většina těch, kdo riskují peníze na dostizích, jsou hazardní hráči. Experti však věří, že se jim podaří něco poznat díky rozumění lidem, kteří zde hrají roli. Pokud tento faktor ovlivňuje jejich rozhodování, uzavírají sázku. Navíc předstírají, že znají jednotlivé koně. Dělají prognózy na základě svých znalostí o chování tříd koní, k nimž přiřazují různé koně, kteří se účastní dostihu. V tomto ohledu jsou hazardní hráči.

Další kapitoly této knihy pojednávají o metodách, které podnikatelé používají k řešení problému nejistoty budoucnosti. K této věci už musíme učinit jen jednu poznámku.

Hraní her může být buď cílem, nebo prostředkem. Je cílem pro lidi, kteří touží po stimulaci a vzrušení, které jim přináší nevypočitatelnost her, nebo pro lidi, jejichž ješitnost je polichocena prokazováním dovedností a nadřazenosti v hraní her, které vyžadují mazanost a obratnost. Je naopak prostředkem pro profesionály, kteří si chtějí vítězstvím vydělat peníze.

Hraní her lze proto nazvat jednáním. Tento výrok však nelze obrátit a nazývat veškeré jednání hrou nebo s jednáními nakládat, jako kdyby to hry byly. Bezprostředním cílem hraní hry je porazit partnera dle pravidel dané hry. Je to zvláštní a specifický případ jednání. Většina jednání nesměřuje k ničí porážce či ztrátě. Směřují ke zlepšení podmínek. Může se stát, že tohoto zlepšení je dosaženo na úkor někoho jiného. Tak tomu ale určitě není vždy.

Mírně řečeno, určitě to není případ normálního fungování společenského systému založeného na dělbě práce.

Mezi hraním her a podnikáním v tržní společnosti neexistuje sebemenší analogie. Karetní hráč vyhraje peníze tím, že přechytračí své protivníky. Podnikatel vydělá peníze tím, že poskytne zákazníkům statky, které si přejí. Mezi strategií karetního hráče a podvodníka může existovat analogie. Tento problém není potřeba zkoumat. Kdo se pokouší interpretovat jednání obchodníka jako podvod, je ale na špatné cestě.

Charakteristickým znakem her je antagonismus dvou nebo více hráčů či skupin hráčů. (59) Charakteristickou vlastností podnikání v rámci společnosti, tj. uvnitř řádu založeného na dělbě práce, je soulad v počínání jejích členů. Jakmile se začnou nepřátelit, objeví se tendence ke společenské dezintegraci.

Uvnitř tržní ekonomiky konkurence neobsahuje antagonismy ve smyslu nepřátelských sporů protikladných zájmů. Je pravda, že konkurence může někdy v konkurentech vzbuzovat nenávistné vášně a zlobu, která obvykle doprovází záměr způsobit ostatním lidem škodu. Psychologové proto často pletou konkurenci s bojem. Praxeologie si však musí na tato umělá a zavádějící srovnání dát pozor. Konkurenti se snaží o dokonalost a vzornost v rámci systému vzájemné spolupráce. Funkcí konkurence je přiřadit každému členovi společenského systému pozici, v níž může nejlépe sloužit celku společnosti a všem jejím členům. Je to metoda výběru nejvhodnějších lidí pro každý úkol. Kde existuje společenská kooperace, musí existovat i nějaký druh výběru. Pouze pokud je přiřazení různých jednotlivců k různým úkolům prováděno rozhodnutím samotného diktátora bez pomoci jednotlivců tím, že by mu představovali své přednosti a schopnosti v co nejpříznivějším světle, konkurence neexistuje.

V pozdějších stadiích výkladu budeme muset prozkoumat funkci konkurence. V této chvíli jen postačí zdůraznit, že je zavádějící na problém vzájemné kooperace, která probíhá v rámci společnosti, aplikovat terminologii vzájemného vyhubení. Vojenské termíny nejsou pro popis fungování podnikání vhodné. Je tak kupříkladu špatnou metaforou mluvit o dobytí trhu. Fakt, že jedna firma nabízí lepší nebo levnější produkty než její konkurenti, není žádné dobytí. Strategie v podnikání existuje pouze v metaforickém smyslu.

7. Praxeologická predikce

Praxeologické poznání umožňuje předvídat s apodiktickou jistotou výsledky různých modů jednání. Takové predikce však samozřejmě nemohou implikovat nic ohledně kvantitativních záležitostí. Kvantitativní problémy podléhají ve sféře lidského jednání pouze jedinému nástroji vysvětlení, a to je rozumění.

Můžeme předvídat, jak později ukážeme, že za jinak stejných okolností povede pokles poptávky po a k poklesu ceny a. Nemůžeme však předpovídat velikost tohoto poklesu. Zodpovědět tuto otázku může jenom rozumění.

Základní omyl všech kvantitativních přístupů k ekonomickým problémům spočívá v přehlížení faktu, že mezi takzvanými ekonomickými dimenzemi nejsou žádné konstantní vztahy. V hodnocení a ve vytváření směnných poměrů mezi komoditami neexistuje ani konstantnost, ani kontinuita. Každé nové datum znovu zamíchá celou strukturou cen. Rozumění se tím, že se pokouší uchopit, co se děje v myslích dotčených lidí, může k problému předvídání budoucích podmínek přiblížit. Můžeme samozřejmě tuto metodu považovat za nedostatečnou a pozitivisté se jí mohou arogantně posmívat. Takové arogantní soudy však nesmějí a nemohou zatemnit fakt, že rozumění představuje pro zacházení s nejistotou budoucích podmínek jedinou vhodnou metodu.

VII. JEDNÁNÍ VE SVĚTĚ

1. Zákon mezního užitku

Jednání třídí a klasifikuje. Původně zná pouze ordinální čísla, nikoli kardinální. Vnější svět, vůči němuž musí člověk přizpůsobit své chování, je však světem kvantitativní determinovanosti. V tomto světě existují kvantitativní vztahy mezi příčinou a účinkem. Kdyby tomu bylo jinak, kdyby omezené věci mohly poskytovat neomezené služby, nebyly by vzácné a nemohli bychom s nimi nakládat jako s prostředky.

Jednající člověk hodnotí věci jako prostředky pro odstranění své nespokojenosti. Z pohledu přírodních věd se různé události, které vedou k uspokojení lidských potřeb, jeví velmi odlišně. Jednající člověk v těchto událostech vidí více méně totéž. Při hodnocení různých stavů uspokojení a prostředků pro jejich dosažení člověk uspořádává všechny věci do jedné škály a sleduje u nich pouze jejich význam pro zvýšení svého vlastního uspokojení. Uspokojení získané z jídla a uspokojení získané z pozorování uměleckého díla je pro jednajícího člověka jen naléhavější či méně naléhavou potřebou. Jak hodnocení, tak jednání dává do jedné škály sestavené podle intenzity, s jakou si je přeje. Pro jednajícího člověka primárně neexistuje nic než různé stavy relevance a naléhavosti ve vztahu k jeho blahobytu.

Kvantita a kvalita jsou kategoriemi vnějšího světa. Pro jednání získávají význam pouze nepřímo. Jelikož má každá věc jen omezený účinek, jsou některé věci považované za vzácné a berou se jako prostředky. Protože jsou účinky, které věci mohou způsobit, různé, rozlišuje jednající člověk rozličné třídy věcí. Protože prostředky stejné kvantity a kvality vždy produkují stejné množství účinků ve stejné kvalitě, nerozlišuje jednání mezi konkrétními specifickými množstvími homogenních prostředků. To však neznamená, že přiřazuje různým částem zásoby homogenních prostředků stejnou hodnotu. Každá část se hodnotí zvlášť. Každé části je přiděleno pořadí na hodnotové škále. Tato pořadí však mohou být mezi různými částmi stejné velikosti libovolně zaměňována.

Pokud se má jednající člověk rozhodnout mezi dvěma či více prostředky odlišných tříd, porovnává jejich jednotlivé části. Každé části přiřazuje zvláštní pořadí. Přitom nemusí přiřadit různým částem stejného prostředku pořadí, která na sebe bezprostředně navazují.

Přiřazování pořadí skrze hodnocení se děje pouze v jednání a prostřednictvím jednání. Jak velké jsou části, kterým se přiřazuje jedno pořadí, závisí na individuálních a jedinečných podmínkách, v nichž člověk jedná. Jednání neprobíhá s fyzickými či metafyzickými jednotkami, které by byly akademicky a abstraktně hodnoceny. Vždy čelí alternativám, mezi nimiž volí. Volba musí být vždy mezi konkrétními množstvími prostředků. Nejmenší množství, které může být předmětem takového rozhodnutí, lze nazývat jednotkou. Člověk se však musí vyvarovat chyby předpokládat, že je hodnocení sumy takových jednotek odvozeno od hodnocení jednotek samotných, nebo že představuje sumu hodnocení, která jsou těmto jednotkám přiřazena.

Člověk vlastní pět jednotek komodity a a tři jednotky komodity b. Jednotkám a přiřkne pořadí 1, 2, 4, 7 a 8, jednotkám b pořadí 3, 5 a 6. To znamená: pokud si musí zvolit mezi dvěma jednotkami a a dvěma jednotkami b, raději se vzdá dvou jednotek a než dvou jednotek b. Pokud se však musí rozhodnout mezi třemi jednotkami a a dvěma jednotkami b, raději se vzdá dvou jednotek b než tří jednotek a. Jediné, co se při hodnocení balíčku složeného z několika jednotek bere v úvahu, je užitek tohoto balíčku jako celku, to znamená přírůstek blahobytu, který na něm závisí, nebo, což je totéž, snížení blahobytu, které plyne z jeho ztráty. Neprobíhají zde žádné aritmetické procesy, ani sčítání, ani násobení, pouze hodnocení užitku, který závisí na vlastnictví dané části, balíčku nebo zásoby.

Užitek v tomto kontextu pouze znamená kauzální relevanci pro odstranění pociťované nespokojenosti. Jednající člověk věří, že služby, které mu nějaká věc může poskytnout, mu zvýší jeho vlastní blahobyt a nazývá je užitkem dané věci. Pro praxeologii je termín užitek shodný s důležitostí, která je věci přiřazena na základě víry, že může odstranit nespokojenost. Praxeologické pojetí užitku (subjektivní hodnota užití v terminologii starších rakouských ekonomů) musí být ostře odlišeno od technologického pojetí užitku (objektivní hodnota užití v terminologii stejných ekonomů). Hodnota užití v objektivním smyslu je vztah mezi věcí a účinkem, který je schopna přinést. Když lidé používají výrazy jako „výhřevná hodnota“ či „výhřevná schopnost“ uhlí, mají na mysli právě objektivní hodnotu užití. Subjektivní hodnota užití se vždy nezakládá na správné objektivní hodnotě užití. Existují věci, jimž je přiřazena subjektivní hodnota užití z toho důvodu, že lidé mylně věří, že tyto věci mají schopnost přivodit žádoucí účinek. Na druhou stranu existují věci, které žádoucí účinek přivodit dokážou, avšak lidé jim žádnou hodnotu užití nepřiřazují, protože si daného účinku nejsou vědomi.

Podívejme se na stav ekonomického myšlení v době, než Carl Menger, William Stanley Jevons a Léon Walras rozpracovali moderní teorii hodnoty. Kdokoli chce vytvořit základní teorii hodnoty a cen, musí se nejprve vypořádat s užitkem. Skutečně není nic vhodnějšího než předpokládat, že věci se hodnotí podle jejich užitku. Pak nicméně nastává obtíž, která před starší ekonomy postavila nepřekonatelný problém. Pozorovali, že věci, jejichž užitek je větší, mají menší hodnotu než věci s menším užitkem. Železa si lidé cení méně než zlata. To se zdá být s teorií hodnoty a cen založenou na užitku a hodnotě užití v rozporu. Ekonomové tedy dospěli k názoru, že takovou teorii musejí opustit a pokusili se vysvětlit jevy hodnoty a tržní směny odlišnými teoriemi.

Až později objevili, že onen zjevný paradox byl výsledkem chybného formulování daného problému. Hodnocení a volby, které dávají vzniknout směnným poměrům na trhu, se nevztahují na zlato a železo. Jednající člověk není v pozici, kdy by musel volit mezi veškerým zlatem a veškerým železem. Rozhoduje se v konkrétním čase za konkrétních podmínek mezi přesně omezeným množstvím zlata a přesně omezeným množstvím železa. Jeho rozhodnutí o volbě mezi 100 uncemi zlata a 100 tunami železa vůbec nezáleží na rozhodnutí, které by učinil, kdyby se dostal do vysoce nepravděpodobné situace volby mezi veškerým zlatem a veškerým železem. Jediné, na čem v jeho konkrétní volbě záleží, je, zda za současných podmínek považuje přímé či nepřímé uspokojení ze 100 uncí zlata za větší či menší než přímé či nepřímé uspokojení, které by mohl získat ze 100 tun železa. Nevyjadřuje akademický či filozofický soud týkající se „absolutní“ hodnoty zlata a železa; neurčuje, zda je zlato či železo důležitější pro lidstvo; nespekuluje jako autor knih o filozofii historie či o etických principech. Pouze volí mezi dvěma uspokojeními, která nemůže mít současně.

Preferování a vzdávání se a volby a rozhodnutí, do nichž ústí, nejsou akty měření. Jednání neměří užitek či hodnotu; volí mezi alternativami. Neexistuje žádný abstraktní problém celkového užitku či celkové hodnoty. (60) Neexistuje žádná myšlenková operace, která by mohla vést od hodnocení konkrétního množství či počtu věcí k určení hodnoty většího či menšího množství či počtu. Není způsob, jak kalkulovat celkovou hodnotu zásoby, pokud známe pouze hodnoty jejích částí. Neexistuje žádný způsob, jak určit hodnotu části zásoby, jestliže jediná známá hodnota je hodnota celku. Ve sféře hodnot a hodnocení neexistují žádné aritmetické operace. Neexistuje nic jako kalkulace hodnot. Hodnocení celkové zásoby dvou věcí se může lišit od hodnocení částí těchto zásob. Izolovaný člověk vlastnící sedm krav a sedm koní může hodnotit jednoho koně výše než jednu krávu a může se, pokud se mu naskytne taková příležitost, raději vzdát jedné krávy než jednoho koně. Současně však může týž člověk, stojí-li před volbou mezi celkovou zásobou koní a celkovou zásobou krav, preferovat ponechání si krav a vzdání se koní. Pojem celkového užitku a celkové hodnoty nemají smysl, pokud se nevztahují na situace, v nichž lidé musejí volit mezi celkovými zásobami. Otázka, zda je hodnotnější zlato jako takové či železo jako takové, má smysl pouze v situaci, kdy lidstvo či jeho omezená část musí volit mezi veškerým dostupným zlatem a veškerým dostupným železem.

Hodnotový soud se vztahuje pouze na zásobu, jíž se týká konkrétní volba. Zásoba se vždy ex definitione skládá z homogenních částí, z nichž každá může poskytnout stejnou službu jako každá další část a které jsou všechny vzájemně zastupitelné. Jednajícímu je proto jedno, kterou konkrétní část si za svůj předmět zvolí. V okamžiku, kdy vznikne problém vzdání se jedné části – jednotky – jsou všechny považovány za stejně užitečné a hodnotné. Pokud se zásoba sníží o jednu jednotku, musí se jednající člověk o tom, jak použije zbývající jednotky, rozhodnout znovu. Je zřejmé, že menší zásoba nemůže poskytnout všechny služby jako zásoba větší. Že uplatnění různých jednotek, k němuž již v novém uspořádání nedochází, představovalo v očích jednajícího uplatnění nejméně naléhavé z těch, jimž byly předtím jednotky větší zásoby přiřazeny. Uspokojení, které plynulo z užití jedné jednotky k tomuto účelu, bylo nejmenší ze všech uspokojení, která mu jednotky větší zásoby přinášely. Pokud tedy vyvstane otázka, zda se vzdát jedné jednotky celkové zásoby, pak se člověk musí rozhodnout pouze o tomto mezním uspokojení. Kdykoli čelí problému hodnocení jednotky homogenní zásoby, rozhoduje se na základě hodnoty nejméně důležitého užití, které s jednotkami celé zásoby provádí. Rozhoduje se na základě mezního užitku.

Pokud člověk stojí před alternativou, zda se vzdát jedné jednotky zásoby statku a nebo jedné jednotky zásoby statku b, neporovnává celkovou hodnotu své zásoby a s celkovou hodnotou své zásoby b. Porovnává mezní hodnoty a i b. Ačkoli může hodnotit celkovou zásobu a výše než celkovou zásobu b, mezní hodnota b může mezní hodnotu a převyšovat.

Stejná logika platí i pro zvýšení dostupné zásoby jakékoli komodity získáním dodatečného počtu jednotek.

K popisu těchto faktů nemusí ekonomie využívat terminologie psychologie. Stejně tak se nemusí k psychologickému myšlení a argumentům uchylovat, aby je dokázala. Jestliže řekneme, že akty volby nezávisí na hodnotě přisuzované celým třídám potřeb, ale na hodnotách přisuzovaných konkrétním potřebám bez ohledu na třídu, do níž by mohly patřit, nic k našemu poznání nepřidáváme ani je neukotvujeme v nějakém základnějším či obecnějším poznání. Tento způsob vyjadřování pomocí tříd potřeb dává smysl, pouze pokud si pamatujeme roli, kterou hrál v historii ekonomického myšlení údajný paradox hodnoty. Carl Megner a Böhm-Bawerk museli používat termín třída potřeb, aby vyvrátili námitky, které vznášeli ti, kdo považovali chléb za hodnotnější než hedvábí, protože třída „potřeb uspokojení hladu“ je důležitější než třída „potřeb luxusního oblékání“. (61) Dnes je koncept „třídy potřeb“ zcela zbytečný. Nemá žádný význam pro jednání, a tedy ani pro teorii hodnoty. Může navíc snadno svést k chybám a zmatkům. Konstrukce pojmů a klasifikace jsou mentálními nástroji. Získávají význam a smysl pouze v kontextu teorií, v nichž jsou použity. (62)

Je nesmysl uspořádávat různé potřeby do „tříd potřeb“, abychom zjistili, že taková klasifikace nám není pro teorii hodnoty nic platná.

Zákon mezního užitku a klesající mezní hodnota jsou nezávislé na Gossenově zákoně uspokojení potřeb (Gossenově prvním zákoně). Když hovoříme o mezním užitku, nezabýváme se ani smyslovým uspokojením, ani nasycením a sytostí. Formulováním následující definice nepřesahujeme nijak sféru praxeologického uvažování: Použití jednotky homogenní zásoby, které člověk činí, pokud je jeho zásoba n jednotek, ale které by za jinak stejných podmínek neučinil, kdyby jeho zásoba byla n-1, nazýváme nejméně naléhavým užitím či užitím mezním. Užitek z něj odvozený pak nazýváme mezním užitkem. Abychom získali toto poznání, nepotřebujeme fyziologickou ani psychologickou zkušenost, poznání ani uvažování. Nutně to plyne z našeho předpokladu, že lidé jednají (volí) a že v prvním případě má člověk n jednotek homogenní zásoby a v druhém případě n-1 jednotek. Za těchto podmínek není jiný výsledek myslitelný. Náš výrok je formální a apriorní a nezávisí na žádné zkušenosti.

Jsou pouze dvě alternativy. Buď existují mezistadia mezi pociťovanou nespokojeností, která nutí člověka jednat, a stavem, v němž není žádné další jednání (ať již z důvodů dosažení stavu dokonalého uspokojení či proto, že člověk není schopen své podmínky zlepšit), nebo neexistují. Ve druhém případě se může uskutečnit pouze jediné jednání. Jakmile je dokončeno, nastane stav, v němž již žádné další jednání není možné. To je v očividném rozporu s naším předpokladem, že jednání existuje. Tento případ již nesplňuje všeobecné podmínky předpokládané v kategorii jednání. Zůstává jen první případ. Pak ale existují různé stupně v asymptotickém přibližování ke stavu, v němž již jednání neexistuje. Zákon mezního užitku je tak již obsažen v kategorii jednání. Není ničím jiným než převráceným tvrzením, že to, co přináší větší uspokojení, je upřednostňováno před tím, co přináší uspokojení menší. Pokud se dostupná zásoba zvýší z n-1 jednotek na n jednotek, může být tento přírůstek použit pouze na odstranění potřeby, která je méně naléhavá či nepříjemná než nejméně naléhavá či nepříjemná potřeba ze všech, které mohly být odstraněny s použitím zásoby n-1.

Zákon mezního užitku se netýká objektivní hodnoty užití, nýbrž subjektivní hodnoty užití. Nevztahuje se na fyzikální či chemickou schopnost věcí přivodit obecně jistý účinek, ale na relevanci pro blahobyt člověka, jak jej vidí on sám za konkrétních existujících podmínek. Primárně nevypovídá o hodnotě věcí, ale o hodnotě služeb, jejichž získání od nich člověk očekává.

Kdybychom se domnívali, že se mezní užitek týká věcí a jejich objektivní hodnoty užití, byli bychom nuceni předpokládat, že mezní užitek může s nárůstem množství dostupných jednotek stejně tak dobře vzrůst jako poklesnout. Může se stát, že použití jistého minimálního množství – n jednotek – statku a může přinést hodnotnější uspokojení než služby očekávané od jedné jednotky statku b. Pokud je však dostupná zásoba a menší než n, lze a použít jen pro jinou službu, které se přisuzuje menší hodnota než hodnota b. Pak nárůst množství a z n-1 jednotek na n jednotek vede ke zvýšení hodnoty přisuzované jedné jednotce a. Vlastník 100 klád si může postavit srub, který jej ochrání před deštěm lépe než pláštěnka. Pokud je však k dispozici jen méně než 100 klád, může z nich postavit pouze podlážku, která jej ochrání před vlhkostí půdy. Při vlastnictví 95 klád by byl ochoten vzdát se pláštěnky, aby získal dodatečných 5 klád. Při vlastnictví 10 klád by nebyl ochoten vzdát se pláštěnky ani za 10 klád. Člověk, jehož úspory dosahují 100 dolarů, nemusí chtít vzít práci za odměnu 200 dolarů. Pokud však má naspořeno 2000 dolarů a velmi touží koupit si věc, kterou nelze pořídit za méně než 2100 dolarů, může rád stejnou práci vzít i za 100 dolarů. To vše je v dokonalém souladu se správně formulovaným zákonem mezního užitku, podle nějž hodnota závisí na užitku očekávaných služeb. Nic takového jako rostoucí mezní užitek neexistuje.

Zákon mezního užitku nelze směšovat ani s Bernoulliho doktrínou de mensura sortis, ani s Weberovým-Fechnerovým zákonem. V jádru Bernoulliho přínosu byla známá a nikdy nezpochybňovaná fakta, že lidé chtějí uspokojit více naléhavou potřebu dříve, než uspokojí potřebu méně naléhavou, a že bohatší lidé mohou své potřeby uspokojit lépe než lidé chudí. Závěry, které z toho Bernoulli vyvodil, jsou však do jednoho chybné. Vytvořil matematickou teorii o tom, že se přírůstek potěšení snižuje s přírůstkem celkového bohatství člověka. Jeho tvrzení, že je zpravidla vysoce pravděpodobné, že pro člověka s důchodem 5000 dukátů znamená jeden dukát maximálně polovinu toho, co dukát znamená pro člověka s důchodem 2500 dukátů, je naprosto bizarní. Nechme stranou výtku, že není žádný zcela nearbitrární způsob, jak porovnávat hodnocení různých lidí. Bernoulliho metoda je neméně neuspokojivá i pro hodnocení stejného jedince s různými důchody. Nechápal, že jediné, co lze o daném případu říci, je, že s rostoucím důchodem je každý další přírůstek použit na uspokojení méně naléhavé potřeby než nejméně naléhavé potřeby, která již byla uspokojena, než k nárůstu důchodu došlo. Nechápal, že při hodnocení, vybírání a jednání nedochází k žádnému měření a určování ekvivalence, nýbrž k přiřazování pořadí – tj. preferování a vylučování. (63) Ani Bernoulli, ani matematici a ekonomové, kteří přijali jeho způsob uvažování, tak nemohou při řešení paradoxu hodnoty uspět.

Chybu, které se dopouštějí lidé při směšování Weberova-Fechnerova zákona psychofyziky se subjektivní teorií hodnoty, napadal již Max Weber. Max Weber, pravda, nebyl příliš obeznámen s ekonomií a byl příliš v zajetí historismu, než aby mohl získat správný vhled do základů ekonomického myšlení. Geniální intuice mu však ukázala cestu ke správnému řešení. Teorie mezního užitku, tvrdil, „není založena psychologicky, nýbrž – pokud máme použít epistemologický termín – pragmaticky, tj. na užití kategorií: cílů a prostředků“. (64)

Pokud chce člověk odstranit patologické podmínky tím, že si vezme určité množství léčivého prostředku, nezpůsobí větší dávka lepší efekt. Přebytečná dávka buď bude mít stejné účinky jako dávka optimální, nebo bude mít účinky škodlivé. Totéž platí pro všechny druhy uspokojení, ačkoli optima je často dosaženo až při aplikaci velké dávky a bod, za nímž další zvýšení produkuje nežádoucí účinky, je často velmi vzdálený. Je tomu tak proto, že náš svět je světem kauzality a kvantitativních vztahů mezi příčinou a účinkem. Kdo chce odstranit nespokojenost způsobenou pobytem v místnosti s teplotou 1 stupně, pokusí se místnost vytopit na teplotu 18 až 20 stupňů. To, že neusiluje o dosažení teploty 80 či 150 stupňů, nemá nic společného ani s Weberovým-Fechnerovým zákonem, ani s psychologií. Jediné, co může psychologie pro vysvětlení tohoto faktu udělat, je prokázat, že člověk v principu preferuje zachování života a zdraví před smrtí a nemocí. Praxeologii zajímá pouze to, že jednající člověk volí mezi alternativami. Skutečnost, že člověk stojí na křižovatkách a že se musí rozhodovat a rozhoduje, vyplývá z kvantitativní podstaty světa. Člověk nežije ve světě bez kvantity, a ani si takový svět nedokáže představit.

Zaměňování mezního užitku s Weberovým-Fechnerovým zákonem vzniklo z omylu sledovat prostředky k dosažení uspokojení, a nikoli uspokojení samo. Kdyby se mělo na zřeteli uspokojení, nikdy by se neobjevila absurdní myšlenka vysvětlovat strukturu touhy po teple odkazem na klesající intenzitu vnímání po sobě jdoucích přírůstků intenzity stimulů. To, že průměrný člověk nechce zvýšit teplotu své ložnice na 50 stupňů, nemá nic společného s intenzitou vnímání tepla. To, že si nějaký člověk nevytápí svou místnost na stejnou teplotu jako ostatní normální lidé, či jak by to byl udělal, kdyby si raději nechtěl pořídit nový oblek nebo navštívit představení Beethovenovy symfonie, nelze vysvětlit pomocí metod přírodních věd. Objektivní a otevřené zkoumání přírodních věd jsou pouze problémy týkající se objektivní hodnoty užití. Hodnocení objektivní hodnoty užití ze strany jednajícího člověka je věc jiná.

2. Zákon výnosů

Kvantitativní určenost účinků vytvořených ekonomickým statkem v případě statků prvního řádu znamená: množství a příčiny způsobí – buď jednorázově, nebo po částech během konečného časového období – množství α účinku. V případě statků vyšších řádů (výrobních statků) to znamená: množství b příčiny způsobí množství β účinku, za podmínky že komplementární příčina c přispěje účinkem množství γ. Pouze společné účinky β a γ způsobují množství p statku vyššího řádu D. V tomto případě tak existují tři množství: b a c dvou komplementárních statků B a C a množství p produktu D.

Pokud b zůstává neměnné, nazýváme takovou hodnotu c, která vede k nejvyšší hodnotě p/c, optimem. Pokud k této nejvyšší hodnotě p/c vede více hodnot c, pak nazýváme optimem tu, která rovněž přináší nejvyšší hodnotu p. Pokud jsou tyto dva komplementární statky použity v optimálním poměru, oba přinášejí nejvyšší výstup. Jejich schopnost vyrábět – jejich objektivní hodnota užití – je plně využita, žádná část není vyplýtvána. Pokud se od této optimální kombinace odchýlíme a zvýšíme množství C, aniž bychom zvýšili množství B, výstup se zpravidla zvýší, nikoli však v poměru ke zvýšení množství C. Pokud je vůbec možné zvýšit výnos z p na p1 zvýšením množství pouze jednoho komplementárního faktoru, konkrétně nahrazením c cx, kdy x je větší než 1, získáme: p1; p a p1; pcx. Kdyby totiž bylo možné kompenzovat jakékoli snížení b odpovídajícím zvýšením c tak, aby p zůstalo stejné, byla by fyzická schopnost produkovat náležející B neomezená a B by nebylo považované za vzácné a za ekonomický statek. Jednajícímu člověku by bylo jedno, zda je dostupná zásoba B větší nebo menší. I nekonečně malé množství B by stačilo k produkci libovolného množství D, pokud by byla zásoba C dostatečně velká. Na druhou stranu zvýšení dostupného množství B by nemohlo zvýšit produkci D, pokud současně nevzroste zásoba C. Celý výnos z daného procesu by byl imputován do C. B by nemohlo být ekonomickým statkem. Věcí, která poskytuje takové neomezené služby, je například znalost kauzálních vztahů. Formule, předpis, který nám říká, jak připravovat kávu, jakmile je jednou znám, poskytuje neomezenou službu. Neztrácí nic ze své schopnosti, ať je používán libovolněkrát, jeho produkční schopnosti jsou nevyčerpatelné, není tudíž ekonomickým statkem. Jednající nikdy není v situaci, kdy by musel volit mezi hodnotou užití známého předpisu a nějaké jiné užitečné věci.

Zákon výnosů tvrdí, že existuje optimum kombinace ekonomických statků vyšších řádů (výrobních faktorů). Pokud se od tohoto optima odchýlíme zvýšením vstupu jediného faktoru, fyzický výstup buď nevzroste vůbec, nebo alespoň nevzroste tolik, kolik by odpovídalo zvýšení vstupu. Tento zákon, jak jsme dokázali výše, vyplývá z faktu, že kvantitativní určenost účinků způsobených libovolným ekonomickým statkem je nutnou podmínkou toho, aby daná věc ekonomickým statkem byla.

Zákon výnosů, často nazývaný zákonem klesajících výnosů, pouze říká, že takové optimum existuje. Je mnoho dalších otázek, na které vůbec neodpovídá a které lze zodpovědět pouze a posteriori prostřednictvím zkušenosti.

Jestliže je účinek způsobený jedním z komplementárních faktorů nedělitelný, je optimum jedinou kombinací, která žádoucí výsledek přináší. K nabarvení kousku vlny na určitý odstín je třeba určitého množství barviva. Větší či menší množství by zamýšlený výsledek zkazilo. Máme-li k dispozici větší množství barviva, musíme ho část nechat stranou. Máme-li k dispozici množství menší, můžeme obarvit jen část. Klesající výnosy v tomto případě vedou k naprosté neužitečnosti dodatečného množství, které dokonce nesmí být použito, protože by zamýšlený výsledek zmařilo.

V jiných případech je k vyrobení minimálního účinku třeba jisté minimum. Mezi tímto minimálním účinkem a účinkem optimálním je mez, v níž zvýšené dávky vedou buď k proporcionálnímu, nebo vyššímu než proporcionálnímu nárůstu účinku. Aby se nějaký stroj mohl otáčet, je třeba jisté množství maziva. Zda zvýšení maziva nad tuto úroveň povede k proporcionálnímu či nadproporcionálnímu zvýšení výkonu stroje, lze zjistit pouze na základě technologické zkušenosti.

Zákon výnosů neodpovídá na následující otázky: 1) Zda je či není možné žádoucí efekt způsobit jen a pouze optimální dávkou. 2) Zda existuje pevná mez, nad níž je každý další nárůst variabilního faktoru zbytečný. 3) Zda pokles výstupu způsobený postupným odchylováním od optima a zvýšení výstupu způsobené postupným přibližováním se optimu vede k proporcionálním či nadproporcionálním změnám výstupu na jednotku variabilního faktoru. To vše je třeba určit na základě zkušenosti. Zákon výnosů sám, tj. fakt, že musí existovat nějaká taková kombinace, je platný a priori.

Malthusovský zákon populace a koncept absolutního přelidnění, absolutního nedostatku lidí a z toho vyplývající optimální velikost populace, představují aplikaci zákona výnosů na speciální problém. Zabývají se změnami v nabídce lidské práce za jinak stejných okolností. Protože lidé chtěli z politických důvodů odmítnout tento Malthusovský zákon, vášnivě, leč s chybnými argumenty bojovali proti zákonu výnosů, který shodou okolností znali pouze jako zákon klesajících výnosů použití kapitálu a práce na půdě. Dnes se už nemusíme těmito neplodnými námitkami zabývat. Zákon výnosů není omezen jen na výrobní faktory komplementární k půdě. Pokusy odmítnout jej, či naopak prokázat jeho platnost, poukazy na historické a experimentální zkoumání zemědělské produkce jsou stejně zbytečné jako marné. Kdo jej chce odmítnout, musí vysvětlit, proč jsou lidé ochotni platit cenu za půdu. Kdyby zákon neplatil, zemědělci by nikdy neuvažovali o zvětšení velikosti svých farem. Dokázali by donekonečna zvyšovat výnos jakéhokoli kousku země zvyšováním svých vstupů kapitálu a práce.

Lidé kdysi věřili, že zatímco zákon klesajících výnosů platí v zemědělské produkci, ve zpracovatelském průmyslu převládají výnosy rostoucí. Trvalo dlouho, než si uvědomili, že se zákon výnosů vztahuje shodně na všechna odvětví. Stavět proti sobě ve vztahu k tomuto zákonu zpracovatelský průmysl a zemědělství je chyba. To, co se velmi nevhodně nazývá zákonem rostoucích výnosů, není nic jiného než převrácený zákon výnosů klesajících, neuspokojivá formulace zákona výnosů. Když se blížíme k optimální kombinaci zvyšováním množství jediného faktoru při konstantním množství faktorů ostatních, pak mohou jednotkové výnosy variabilního faktoru růst buď proporcionálně, nebo dokonce rychleji. Stroj může, je-li obsluhován 2 pracovníky, produkovat p, při obsluze 3 pracovníky 3p, 4 pracovníky 6 p, 5 pracovníky 7p, 6 pracovníky rovněž 7 p. V takovém případě je optimální výstup na pracovníka, 6/4, dosahován při obsluze stroje 4 pracovníky, zatímco ostatní kombinace přinášejí ½ p, p, 7/5 p a 7/6 p. Pokud například místo 2 zaměstnáme 3 nebo 4 pracovníky, vzrostou výnosy rychleji, než odpovídá nárůstu pracovníků. Nerostou v poměru 2:3:4, nýbrž v poměru 1:3:6. Sledujeme rostoucí výnosy na pracovníka. Nejedná se však o nic jiného než o převrácený zákon klesajících výnosů.

Jestliže se nějaká továrna odchyluje od optimální kombinace používaných faktorů, je méně efektivní než továrna, kde je tato odchylka menší. V zemědělství i zpracovatelském průmyslu je mnoho faktorů ne zcela dělitelných. Zejména ve zpracovatelském průmyslu je snazší dosáhnout optimální kombinace rozšiřováním produkce než jejím omezováním. Jestliže je nejmenší množství jednoho či více faktorů příliš velké, než aby mohlo být v malé či středně velké továrně optimálně využito, je jedinou cestou, jak dosáhnout optima, zvětšení výrobního provozu. Výhoda velkovýroby je způsobena právě těmito faktory.

Plný význam tohoto problému bude nastíněn později, při diskusi otázek nákladového účetnictví.

3. Lidská práce jako prostředek

Využití fyziologických funkcí a projevů lidského života jako prostředku nazýváme prací. Projev potenciálu lidské energie a životních procesů, které člověk, jehož života jsou projevem, nevyužívá k dosažení vnějších cílů odlišných od pouhého probíhání těchto procesů a od fyziologické role, kterou hrají při biologickém naplnění jeho vlastního nakládání se životem, není práce, to je prostě život. Člověk pracuje tím, že využívá svých sil a schopností coby prostředku k odstranění pociťované nespokojenosti a že nahrazuje spontánní a samovolné uvolňování svých schopností a nervového napětí jejich účelovým využíváním. Práce je prostředkem, nikoli cílem sama o sobě.

Každý jednotlivec má pouze omezené množství energie, které může vydat, a každá jednotka práce může způsobit pouze omezený účinek. Jinak by lidské práce bylo více než dostatek, nebyla by vzácnou, nepovažovala by se za prostředek k odstranění nespokojenosti a nebylo by s ní jako s takovou hospodařeno.

Ve světě, v němž by se s prací hospodařilo pouze z toho důvodu, že je dostupná v množství neumožňujícím dosažení veškerých cílů, pro něž může být použita jako prostředek, by se nabídka dostupné práce rovnala veškerému množství práce, které jsou všichni lidé dohromady schopni vydat. V takovém světě by chtěl každý pracovat, dokud by zcela nevyčerpal svou momentální pracovní kapacitu. Čas, který není potřeba pro opětovné vytvoření a obnovení schopnosti pracovat spotřebované předchozí prací, by byl zcela věnován práci. Každé nevyužití plné pracovní kapacity by bylo považované za ztrátu. Vykonáním více práce by člověk zvýšil vlastní blahobyt. To, že zůstala část dostupného potenciálu nevyužita, by se hodnotilo jako ztráta blahobytu. Samotná myšlenka lenosti by nebyla známá. Nikdo by si neřekl: mohl bych dělat to či ono, ale nestojí to za to, nevyplatí se to, preferuji raději volný čas. Každý by považoval svou plnou pracovní kapacitu za zásobu výrobních faktorů, kterou by rád celou využil. I jen sebemenší možnost sebemenšího zvýšení blahobytu by se považovala za dostatečný incentiv k větší práci, pokud by se stalo, že v daný okamžik neexistuje výnosnější alternativa, na kterou by dotyčné množství práce mohlo být využito.

V našem světě se věci mají jinak. Vykonávání práce považujeme za nepříjemné. Nepracovat se považuje za uspokojivější stav věcí než pracovat. Volný čas je za jinak stejných okolností preferován před prací. Lidé pracují, jen když upřednostňují výnos z práce před poklesem uspokojení způsobeným omezením volného času. Práce v sobě obsahuje újmu.

Psychologie a fyziologie se můžou pokoušet tento fakt vysvětlit. Praxeologie se nemusí zabývat tím, zda se jim to povede, či nikoli. Pro praxeologii je faktem, že lidé chtějí volný čas, a proto posuzují svou vlastní schopnost způsobit účinky s odlišnými pocity, než s jakými posuzují schopnost hmotných výrobních faktorů. Když člověk zvažuje vydání vlastní práce, zkoumá nejen to, zda neexistuje nějaký více žádoucí cíl, na jehož dosažení by dané množství práce bylo možné použít, ale rovněž zda by nebylo více žádoucí se dalšího vydávání práce zdržet. Tuto skutečnost lze vyjádřit i tak, že nazveme dosahování volného času cílem účelové aktivity či ekonomickým statkem prvního řádu. Při používání této poněkud komplikované terminologie musíme nahlížet na volný čas jako na jakýkoli jiný ekonomický statek z pohledu mezního užitku. Musíme dovodit, že první jednotka volného času uspokojuje přání, které je preferováno před přáním druhým, druhé před třetím a tak dále. Obrácením tohoto výroku získáme tvrzení, že újma práce pociťovaná pracujícím roste rychlejším tempem než množství vydané práce.

Pro praxeologii je nicméně studium otázky, zda újma z práce roste proporcionálně k množství vydané práce či rychleji, zbytečné. (Zda je tento problém důležitý pro fyziologii a psychologii, můžeme ponechat nerozhodnuté.) Pracující každopádně ukončuje práci v okamžiku, kdy nepovažuje užitek z jejího pokračování za dostatečnou kompenzaci újmy plynoucí z jejího dalšího vykonávání. Přitom staví proti sobě, pokud zanedbáváme snížení výnosu způsobené rostoucí únavou, každou část pracovní doby se stejným množstvím produktu jako části předchozí. Užitek z jednotek výstupu však klesá s vydanou prací a nárůstem celkového výnosu. Produkty předchozích jednotek pracovního času sloužily k uspokojení důležitějších potřeb než produkty práce vykonané později. Uspokojení těchto méně významných potřeb nemusí být vnímáno jako dostatečná odměna za další pokračování práce, ačkoli se porovnávají se stejnými množstvími fyzického výstupu.

Z hlediska praxeologického zkoumání je tudíž irelevantní, zda je újma z práce proporcionální k celkovému vydání práce, či zda roste rychleji než čas strávený prací. Každopádně sklon vydávat dosud nepoužitý potenciál k práci za jinak stejných okolností s růstem množství již vykonané práce klesá. Zda tento pokles ochoty pracovat klesá rychleji či pomaleji, je vždy otázkou ekonomických dat, nikoli otázkou kategorických principů.

Újma přisuzovaná práci vysvětluje, proč se během lidské historie spolu s progresivním nárůstem fyzické produktivity práce způsobené technologickým pokrokem a větší dostupností kapitálu vyvinula tendence více méně ke zkrácení pracovní doby. Mezi výhody, které může civilizovaný člověk čerpat ve větším množství než jeho méně civilizovaný předchůdce, patří více volného času. V tomto smyslu lze i zodpovědět otázku, často kladenou filozofy a filantropy, zda ekonomický rozvoj učinil člověka šťastnějším. Kdyby byla produktivita práce nižší, než je v současném kapitalistickém světě, byl by člověk nucen buď více pracovat, nebo se vzdát současného pohodlí. Tímto důkazem ekonomové netvrdí, že jediným prostředkem dosažení štěstí je mít hmotný blahobyt, žít v luxusu či užívat si více volného času. Pouze uznávají nezpochybnitelný fakt, že se lidé mohou lépe zabezpečit věcmi, o nichž si myslí, že je potřebují.

Základní praxeologické poznání, že lidé preferují to, co je uspokojuje více, před tím, co je uspokojuje méně, a že hodnotí věci na základě užitku, nemusí být nijak upravováno či doplňováno dodatečnými tvrzeními o újmě z práce. Tyto výroky v sobě již obsahují tvrzení, že práce je preferována před volným časem, pouze pokud si výnos z práce přejeme více než trávení volného času.

Jedinečná pozice, kterou faktor práce zaujímá v našem světě, plyne z jeho nespecifického charakteru. Všechny přírodou dané primární výrobní faktory, tj. všechny přírodní věci a síly, které člověk může použít pro zlepšení svého blahobytu, mají specifické vlastnosti a schopnosti. Existují cíle, pro jejichž dosažení jsou vhodnější, cíle, pro jejichž dosažení jsou méně vhodné, a cíle, pro něž se vůbec nehodí. Lidská práce je však vhodná a současně nepostradatelná pro vykonávání všech myslitelných procesů a způsobů výroby.

Je samozřejmě nepřípustné zabývat se obecně lidskou prací jako takovou. Bylo by základní chybou opomíjet, že se lidé a jejich schopnosti pracovat liší. Práce, kterou umí jeden člověk, je vhodnější pro některé cíle, méně vhodná pro cíle jiné a zcela nevhodná pro ostatní cíle. Jedním z nedostatků klasické ekonomie bylo, že nevěnovala dostatečnou pozornost tomuto faktu a nevzala jej v potaz při konstrukci své vlastní teorie hodnoty, cen a mzdových sazeb. Lidé nehospodaří s prací obecně, ale s konkrétními dostupnými druhy práce, které se široce liší v kvalitě a kvantitě. Výroba každého jednotlivého produktu vyžaduje zaměstnání pracovníků schopných vykonávat jistý druh práce. Je absurdní ospravedlňovat nezohlednění tohoto poznatku odkazem na to, že se hlavní poptávka po práci a nabídka práce týkají nekvalifikované práce, kterou může vykonávat každý zdravý člověk, a že kvalifikovaná práce, práce lidí s jistými vrozenými schopnostmi a zvláštním tréninkem je spíše výjimkou. Není třeba zkoumat, zda takové podmínky existovaly ve vzdálené minulosti či zda i pro primitivní příslušníky kmene byla nerovnost vrozených a získaných schopností pracovat hlavním faktorem při hospodaření s prací. Při zkoumání podmínek civilizovaných národů je přehlížení rozdílů v kvalitě vykonávané práce nepřípustné. Práce, kterou jsou různí lidé schopni vykonávat, se liší, protože lidé se odlišní již rodí a dovednosti, které v průběhu života získají, jejich odlišnosti dále posilují.

Když mluvíme o nespecifickém charakteru lidské práce, samozřejmě netvrdíme, že je veškerá lidská práce stejné kvality. Chceme pouze ukázat, že rozdíly v druzích práce, které je třeba k výrobě různých komodit, jsou větší než rozdíly ve vrozených schopnostech lidí. (Zde se nezabýváme kreativním výkonem génia. Práce génia přesahuje sféru běžného lidského jednání a je jako dar osudu lidstvu. Rovněž nebereme zřetel na institucionální bariéry, jež brání některým lidem v přístupu k jistým zaměstnáním a vzdělání, kterého je pro ně třeba.) Vrozená nerovnost různých jednotlivců neruší zoologickou jednotu a homogenitu druhu člověk do takové míry, aby dělila nabídku práce do nespojitých oddílů. Potenciální nabídka práce dostupná pro výkon každého zaměstnání tak převyšuje skutečnou poptávku po této práci. Nabídku každého typu specializované práce lze zvýšit stažením pracovníků z jiných odvětví a jejich tréninkem. Množství uspokojení potřeb není v žádném odvětví výroby trvale omezené vzácností lidí schopných vykonávat zvláštní úkoly. Vzácnost specialistů se může objevit pouze v krátkém období. V dlouhém období může být odstraněna kvalifikací lidí, kteří vykazují požadované vrozené schopnosti.

Práce je nejvzácnější ze všech primárních prostředků výroby, protože je v tomto omezeném smyslu nespecifická a protože každá produkce vyžaduje vykonání práce. Vzácnost ostatních primárních výrobních prostředků, tj. nelidských prostředků poskytovaných přírodou, se tudíž pro jednajícího člověka stává vzácností těch primárních hmotných prostředků výroby, které vyžadují nejmenší výkon práce. (65) Dostupná nabídka práce určuje, do jaké míry mohou být faktory přírody ve své rozmanitosti pro uspokojení potřeb využity.

Pokud nabídka práce, kterou jsou lidé ochotni vykonat, vzroste, vzroste i výroba. Práce nemůže zůstat nevyužita na základě toho, že by byla neužitečná pro další zlepšování uspokojení potřeb. Izolovaný soběstačný člověk má vždy příležitost vylepšit své podmínky vykonáním dodatečné práce. Na pracovním trhu tržní společnosti existují kupci pro každou nabízenou práci. Nadbytek a přebytečnost můžou existovat pouze na segmentech pracovního trhu. Mají za následek přesun práce do ostatních segmentů a rozšiřování produkce v jiných oblastech ekonomického systému. Na druhou stranu může nárůst množství dostupné půdy za jinak stejných okolností vést ke zvýšení produkce, pouze pokud je dodatečná půda úrodnější než mezní půda obdělávaná předtím. (66) Totéž platí o akumulovaném materiálním vybavení pro budoucí výrobu. Užitečnost kapitálových statků rovněž závisí na nabídce dostupné práce. Bylo by plýtváním využívat kapacity existujících zařízení, pokud mohla být požadovaná práce zaměstnána při uspokojování naléhavějších potřeb.

Komplementární faktory mohou být využity pouze do té míry, kterou umožní dostupnost nejvzácnějšího z nich. Předpokládejme, že produkce 1 jednotky p vyžaduje vynaložení 7 jednotek a a 3 jednotek b a že ani a, ani b nelze použít pro výrobu ničeho jiného než p. Jestliže je k dispozici 49 a a 2000 b, nelze vyprodukovat více než 7 p. Dostupná zásoba a určuje míru využití b. Pouze a se považuje za ekonomický statek, pouze za a jsou lidé ochotni platit cenu. 7 jednotek a může dosáhnout plné ceny p. Na druhou stranu b není ekonomickým statkem a nemůže dosáhnout žádné ceny. Jisté množství b zůstává nevyužito.

Lze si představit podmínky ve světě, v nichž by všechny hmotné výrobní faktory byly plně využity tak, že by neexistovala možnost zaměstnat veškeré lidi, či veškeré lidi do té míry, do jaké jsou ochotni pracovat. V takovém světě je práce dostatek, růst nabídky práce nemůže přidat k celkovému množství produkce nic. Pokud předpokládáme, že všichni lidé mají stejnou schopnost a vůli pracovat, a pokud zanedbáme újmu z práce, pak by práce v takovém světě nebyla ekonomickým statkem. Kdyby byl tento svět socialistickým společenstvím, považoval by se nárůst populace za zvýšení počtu nečinných spotřebitelů. Pokud by se jednalo o tržní společnost, nepostačovaly by mzdy k zamezení hladovění. Kdokoli by hledal práci, byl by ochoten pracovat za libovolně nízkou mzdu, i kdyby nepostačovala k zachování života. Rád by alespoň na chvíli oddálil smrt hladem.

Nemá smysl zabývat se paradoxy této hypotézy a diskutovat o problémech takového světa. Náš svět je jiný. Práce je vzácnější než hmotné výrobní faktory. V tuto chvíli se nezabýváme problémem optimální populace. Zabýváme se pouze faktem, že existují hmotné výrobní faktory, které zůstávají ladem, protože je vyžadované práce třeba při uspokojování naléhavějších potřeb. V našem světě není dostatek, nýbrž nedostatek lidské síly, a existují nevyužité hmotné výrobní faktory, tj. půda, nerostné zdroje a dokonce i továrny a zařízení.

Tento stav věcí by se mohl změnit takovým nárůstem populace, že by byly plně využity všechny hmotné výrobní faktory potřebné pro výrobu jídla nezbytného – v přísném smyslu slova – k zachování lidského života. Dokud však tomu tak není, nemůže se to změnit žádným zlepšením technologických metod výroby. Nahrazení technologicky neefektivních metod výroby metodami efektivnějšími neodstraní vzácnost práce, jestliže stále existují dostupné hmotné faktory, jejichž užití může lidský blahobyt zvýšit. Naopak to zvyšuje výstup a tím i množství spotřebních statků. „Stroje šetřící práci“ zvyšují nabídku, nezpůsobují „technologickou nezaměstnanost“. Každý produkt je výsledkem součinnosti práce i hmotných výrobních faktorů. Člověk hospodaří s obojím.

Bezprostředně uspokojující práce a zprostředkovaně uspokojující práce

Práce zpravidla uspokojuje pouze zprostředkovaně, prostřednictvím odstranění nespokojenosti, které s sebou nese dosažení cíle. Pracující se vzdává volného času a podřizuje se újmě z práce proto, aby získal její produkt, či to, co jsou mu za ni ostatní ochotni nabídnout. Vykonání práce je pro něj prostředkem k dosažení jistých cílů, zaplacenou cenou a utrpěným nákladem.

Existují však případy, kdy provedení práce člověka uspokojuje ihned. Získává bezprostřední uspokojení z vykonání práce. Přínos je dvojí. Na jedné straně spočívá v získání produktu, na straně druhé v uspokojení, které samotná práce pracujícímu přináší.

Lidé tento fakt tragikomicky překroutili a na této dezinterpretaci založili fantastické plány sociálních reforem. Jedním z hlavních dogmat socialismu je, že práce s sebou nese újmu pouze v kapitalistickém systému výroby, zatímco v socialismu by byla čirou radostí. Nemusíme se věnovat výlevům nebohého blázna Charlese Fouriera. Marxistický „vědecký“ socialismus se však v tomto ohledu od utopistů nijak neliší. Někteří z jeho předních zastánců, Bedřich Engels či Karl Kautsky, jasně deklarují, že hlavním efektem socialistického režimu bude přeměna práce ze strasti v potěšení. (67)

Často se přehlíží skutečnost, že aktivity, které přinášejí naplnění, a jsou proto přímým zdrojem radosti a potěšení, se zásadně od práce liší. Tyto rozdíly může přehlédnout jen velmi povrchní pohled. Pádlování v kánoi v neděli ve veřejných parcích pro potěšení lze připodobnit k veslování otroků na galejích jen z pohledu hydromechaniky. Když ho posuzujeme jako prostředek k dosažení cíle, je stejně odlišné jako broukání si árie nějakým tulákem a představením stejné árie v opeře. Bezstarostný nedělní kanoista a zpívající tulák získávají ze svých aktivit bezprostřední uspokojení, nikoli však uspokojení zprostředkované. To, co dělají, tak není práce, není to užití jejich fyziologických funkcí k dosažení cílů odlišných od pouhého výkonu těchto funkcí. Je to pouhá zábava. Je cílem sama o sobě, dělá se kvůli ní samé a neposkytuje žádnou další službu. Jelikož to není práce, je nepřípustné nazývat ji bezprostředně uspokojující prací. (68)

Někdy by si povrchní pozorovatel mohl myslet, že práce vykonávaná ostatními lidmi přináší bezprostřední uspokojení, protože on sám by se rád pustil do jistého druhu hry, který daný typ práce imituje. Stejně jako si děti hrají na školu, na vojáky a na železnici, chtěli by si hrát i dospělí. Domnívají se, že strojvedoucího musí bavit ovládat jeho lokomotivu, stejně jako by to bavilo je, kdyby si s ní mohli hrát. Ve spěchu na cestě do práce závidí účetní strážníkovi na pochůzce, který je podle něj placený za to, že se beze spěchu prochází svým rajonem. Pochůzkář však závidí účetnímu, jenž je usazen do pohodlné židle ve vyhřáté kanceláři a vydělává peníze nějakým zapisováním, které ani nelze nazvat prací. Názory lidí, kteří dezinterpretují práci ostatních lidí a považují ji za pouhý koníček, ale nemusíme brát vážně.

Případy bezprostředně uspokojující práce nicméně také existují. Existují druhy práce, jejichž malé množství za zvláštních podmínek poskytuje bezprostřední uspokojení. Tato množství jsou však natolik bezvýznamná, že v komplexu lidského jednání a produkce pro uspokojení potřeb nehrají naprosto žádnou roli. Náš svět se vyznačuje újmou z práce. Lidé směňují újmu přinášející práci za produkty práce. Práce je pro ně zdrojem zprostředkovaného uspokojení.

Jakmile nějaký zvláštní druh práce poskytuje omezené množství uspokojení, a nikoli strast, bezprostřední naplnění, a nikoli újmu z práce, nemůže být odměňován mzdou. Ten, kdo ji vykonává, „pracovník“, si naopak musí onu radost kupovat a platit za ni. Lov zvěře byl a je pro mnoho lidí újmu přinášející prací. V Evropě si amatérští lovci kupují od vlastníků revírů práva zastřelit konkrétní množství zvěře určeného typu. Nákup tohoto práva je oddělen od ceny, která se musí zaplatit za vlastní úlovek. Pokud jsou oba nákupy svázány, výsledná cena daleko převyšuje ceny, jichž lze dosáhnout na trhu se zvěří. Samec kamzíka, který se prochází po strmých skalách, má proto větší peněžní hodnotu než později, když je zabit a snesen do údolí, aby bylo využito jeho maso, kůže a parohy, přestože k jeho zabití je třeba namáhavého šplhání a spotřeba určitého materiálu. Lze říci, že jedna ze služeb, kterou živý kamzík lovci dokáže poskytnout, je, že mu umožní potěšení ze svého zabití.

Tvůrčí génius

Vysoko nad miliony, kteří přicházejí a odcházejí, ční pionýři, lidé, jejichž myšlenky a činy odhalují pro lidstvo nové cesty. Pro pionýrského ducha (69) je tvoření podstatou života. Žít pro něj znamená tvořit.

Aktivity těchto ohromných lidí nemohou být plně zahrnuty pod praxeologický pojem práce. Nejsou prací, protože pro génia nejsou prostředky, nýbrž cíli samy o sobě. Žije tvorbou a vynalézáním. Neexistuje pro něj žádný volný čas, pouze období dočasné tvůrčí neplodnosti a frustrace. Neponouká jej touha dosáhnout výsledku, ale akt jeho tvoření. Úspěšné dokončení jej nenaplňuje ani přímo, ani zprostředkovaně. Zprostředkovaně jej nenaplňuje proto, že ostatní lidé jej přinejlepším ignorují a daleko spíše se mu vysmívají, pohrdají jím a všemožně jej pronásledují. Mnohý génius mohl využít svá nadání a udělat si život příjemnější a radostnější, ale na takovou možnost ani nepomyslel a bez váhání se vydal na trnitou cestu. Génius chce splnit své poslání, i když ví, že směřuje k vlastní záhubě.

Ani bezprostřední uspokojení ze svých tvůrčích aktivit génius nezíská. Tvorba je pro něj strast a utrpení, neutuchající mučivý zápas s vnějšími i vnitřními překážkami, pohlcuje ho a drtí. Rakouský básník Grillparzer to popsal v dojemné básni „Sbohem Gasteinu“. (70) Můžeme se domnívat, že při jejím psaní nemyslel jen na svůj žal a trýzeň, ale na větší utrpení mnohem většího člověka Beethovena, jehož osud se podobá jeho vlastnímu a kterému rozuměl skrze oddanou náklonnost a obdiv více než kdokoli z jeho současníků. Nietzsche se přirovnal k ohni, který pohlcuje a ničí sebe sama. (71) Taková muka nemají nic společného s významem obecně přisuzovaným slovu práce, výroba, úspěch, užívání si života.

Výdobytky tvůrčího inovátora, jeho myšlenky a teorie, jeho básně, obrazy a skladby nelze praxeologicky zařadit jako produkty práce. Nejsou výsledky použití práce, která mohla být místo toho věnována na produkci jiných věcí. Myslitelé, básníci a umělci někdy nejsou schopni dělat cokoli jiného. Každopádně čas, který věnují tvůrčím aktivitám, není vzat z užití pro nějaký jiný účel. Podmínky někdy mohou odsoudit do tvůrčí neplodnosti člověka, který by jinak měl schopnosti přinést dosud nevídané věci, mohou mu sebrat veškeré jiné alternativy než boj o pouhé fyzické přežití. Pokud však génius uspěje a dosáhne svých cílů, jen on sám za to platí náklady. Goethe byl možná v jistých ohledech brzděn svými funkcemi u dvora ve Výmaru. Jistě by však ve svých oficiálních povinnostech jako ministr, ředitel divadla a správce dolů nedosáhl více, kdyby nenapsal své hry, básně a romány.

Je navíc nemožné nahradit práci tvůrce prací jiných lidí. Kdyby Dante a Beethoven neexistovali, nebylo by možné vytvořit Božskou komedii či Devátou symfonii tím, že by se tento úkol přidělil jiným lidem. Žádná společnost ani žádný jednotlivec nemůže dostatečně podporovat génia a jeho práci. Ani nejvyšší úroveň „poptávky“, ani nejpevnější řád vlády zde nepomáhají. Génius netvoří na objednávku. Lidé nemohou zlepšit přírodní a společenské podmínky, které dávají vzniknout tvůrcům a jejich výtvorům. Je nemožné vychovat génie za pomoci eugeniky, vzdělat je ve školách či organizovat jejich činnost. Samozřejmě však lze zorganizovat společnost takovým způsobem, že pro pionýry a jejich novátorství nezbude žádný prostor.

Tvůrčí úspěch génia je pro praxeologii konečný fakt. Vstupuje do historie jako dar osudu. V žádném případě není výsledkem produkce ve smyslu, v jakém tento termín užívá ekonomie.

4. Produkce

Jednání, pokud je úspěšné, dosáhne stanovených cílů. Vyrobí produkt. Produkce není aktem tvoření, nezpůsobuje nic, co by dříve neexistovalo. Je přeměnou daných prvků, jejich uspořádáváním a kombinací. Výrobce není tvůrce. Člověk je kreativní pouze v myšlení a ve sféře představování. Ve světě vnějších jevů pouze přetváří již existující. Může jen kombinovat dostupné prostředky takovým způsobem, že podle zákonů přírody musí zamýšlený výsledek nastat.

Jeden čas se obvykle rozlišovalo mezi produkcí hmotných věcí a poskytováním osobních služeb. Truhlář, který vyráběl stoly a židle, byl označován za produktivního, nikoli však lékař, jehož rady pomohly churavějícímu truhláři jeho schopnost vyrábět stoly a židle obnovit. Rozlišoval se vztah mezi lékařem a truhlářem a truhlářem a krejčím. Tvrdilo se, že lékař sám neprodukuje, získává živobytí z toho, co produkují ostatní, je vydržován truhláři a krejčími. A ještě předtím si francouzští fyziokraté mysleli, že žádná práce není plodná, pokud nezískává nic z půdy. Pouze obdělávání půdy, rybaření, lov a práce v dolech a lomech byla podle jejich názoru produktivní. Zpracovatelská odvětví nepřidávala hodnotě používaných surovin nic více než hodnotu věcí spotřebovaných pracovníky.

Současní ekonomové se svým předchůdcům za tato nemožná rozlišení smějí. Měli by si však raději zamést před vlastním prahem. Způsob, jímž mnozí současní autoři nakládají s různými problémy – například marketingem a reklamou –, je evidentně opětovné sklouznutí k hrubým chybám, které měly již dávno zmizet.

Jiný široce rozšířený názor shledává rozdíl mezi využitím práce a hmotných výrobních faktorů. Příroda, tvrdí se, poskytuje své dary zadarmo, avšak práci je třeba platit za újmu, která je s ní spojená. Dřinou a přemáháním újmy z práce člověk přidává světu něco, co dříve neexistovalo. V tomto smyslu byla práce považována za tvořivou. To je však rovněž chyba. Lidská schopnost pracovat je dána stejně jako původní a neoddělitelné schopnosti půdy a živočichů. Ani fakt, že část potenciálu práce může zůstat nevyužita, ji neodlišuje od nelidských výrobních faktorů, i ty totiž mohou zůstat ladem. Připravenost jednotlivců překonat újmu z práce je výsledkem jejich preference produktu práce oproti uspokojení plynoucího z volného času. Pouze lidská mysl, která jednání a výrobu řídí, je tvůrčí. I mysl je součástí vesmíru a přírody, je součástí daného a existujícího světa. Říkat o mysli, že je tvůrčí, neznamená pouštět se do nějakých metafyzických spekulací. Nazýváme ji tvůrčí, protože nedokážeme vystopovat změny způsobené lidským jednáním hlouběji než do bodu, kde narážíme na zásah rozumu řídícího lidskou činnost. Produkce není nic fyzického, hmotného a externího, je to duchovní a intelektuální jev. Její nutné podmínky nejsou lidská práce a vnější přírodní síly a věci, nýbrž rozhodnutí mysli použít tyto faktory jako prostředky k dosažení cílů. Produkt nevytváří samotná námaha a úsilí, ale fakt, že je tato námaha vedena rozumem. Pouze lidská mysl má schopnost odstranit nespokojenost.

Materialistická metafyzika marxistů tyto věci zcela převrací. „Výrobní síly“ nejsou hmotné. Produkce je duchovní, intelektuální a ideologický jev. Je to metoda, kterou člověk vedený rozumem používá pro co nejlepší odstranění nespokojenosti. To, co naše podmínky odlišuje od podmínek našich předků, kteří žili před tisíci či dvaceti tisíci lety, není nic hmotného, ale něco duchovního. Hmotné změny jsou důsledkem změn duchovních.

Produkce je změna daného podle plánu rozumu. Tyto plány – předpisy, recepty, ideologie – jsou primární. Právě ony transformují původní faktory – lidské i nelidské – do prostředků. Člověk produkuje pomocí svého rozumu. Volí cíle a používá prostředky pro jejich dosažení. Populární rčení, podle nějž ekonomie pojednává o hmotných podmínkách lidského života, je zcela mylné. Lidské jednání je projevem mysli. V tomto smyslu se může praxeologie nazývat morální vědou (Geisteswissenschaft).

Samozřejmě nevíme, co mysl je, stejně tak jako nevíme, co je pohyb, život, elektřina. Mysl je prostě slovo, jímž označujeme neznámý faktor, který člověku umožnil dosáhnout všeho, čeho dosáhl: teorií i básní, katedrál i symfonií, automobilů i letadel.

ČÁST DRUHÁ

Jednání v rámci společnosti

VIII. LIDSKÁ SPOLEČNOST

1. Spolupráce ve společnosti

Společnost je jednání ve shodě, spolupráce. Společnost je výsledek vědomého a účelového chování.

To neznamená, že jednotlivci uzavřeli smlouvu, na jejímž základě založili lidskou společnost. Jednání, které spolupráci ve společnosti přivodilo a denně ji znovu navozuje, nemá žádný jiný cíl než spolupráci s ostatními a vzájemnou pomoc pro dosažení jasných individuálních cílů. Celý souhrn vzájemných vztahů, vzniklých z takového dohodnutého jednání, se nazývá společnost. Nahrazuje izolovaný život jednotlivců (který si můžeme přinejmenším představovat) spoluprací. Společnost je dělba práce a spojení práce. Ve své schopnosti být jednajícím tvorem se člověk stává sociálním tvorem.

Každý jednotlivý člověk se rodí do prostředí, které je společensky uspořádané. Pouze v tomto smyslu můžeme přijmout tvrzení, že společnost předchází – logicky nebo historicky – jednotlivci. V každém jiném smyslu je tento výrok buď prázdný, nebo nesmyslný. Jednotlivec žije a jedná uvnitř společnosti. Avšak společnost není ničím jiným než sdružením jednotlivců pro společné úsilí. Neexistuje nikde jinde než v jednání jednotlivých lidí. Hledat ji mimo jednání jednotlivců je klamná představa. Mluvit o nezávislé a autonomní existenci společnosti, o jejím životě, o její duši a o jejích činech je metafora, která může snadno vést k hrubým chybám.

Otázky, zda má být za konečný cíl považována společnost nebo jedinec a zda by měly být zájmy společnosti podřízeny zájmům jednotlivců nebo zájmy jednotlivců podřízeny zájmům společnosti, jsou neplodné. Jednání je vždy jednáním jednotlivých lidí. Sociální nebo societální prvek je určitou orientací jednání jednotlivých lidí. Kategorie cíl má smysl, pouze pokud se aplikuje na jednání. Teologie a metafyzika dějin mohou diskutovat o cílech společnosti a o plánech, které Bůh zamýšlí se společností uskutečnit, stejně jako diskutují o účelu všech ostatních částí stvořeného světa. Pro vědu, jež je neoddělitelná od rozumu, pro nástroj, který se zjevně nehodí pro řešení takových problémů, by bylo beznadějné, kdyby se pustila do spekulací o těchto věcech.

Mezi členy společnosti se mohou v rámci jejich spolupráce objevit city sympatie a přátelství a smysl pro sounáležitost. Tyto city jsou pro lidi zdrojem nejúchvatnějších a nejušlechtilejších zážitků. Jsou nejvzácnější ozdobou života; povyšují člověka jako živočišný druh do výše skutečného lidského bytí. Avšak nejsou – jak někteří tvrdí – těmi faktory, které vyvolávají společenské vztahy. Jsou ovocem spolupráce lidí, daří se jim pouze v jejím rámci; nebyly tu před ustavením společenských vztahů a nejsou semenem, z kterého tyto vztahy vyrůstají.

Tím základním, co dalo vznik spolupráci, společnosti a civilizaci a co přeměnilo zvířecího člověka na lidskou bytost, je skutečnost, že práce, jež je vykonána v dělbě, je produktivnější než izolovaná práce a že lidský rozum je schopen si tuto pravdu uvědomit. Kdyby nebylo těchto skutečností, lidé by navždy zůstali vzájemnými nepřáteli na život a na smrt, nesmiřitelnými soupeři ve snaze zajistit si podíl na omezených zásobách potravy, které poskytuje příroda. Každý člověk by byl nucen dívat se na ostatní lidi jako na své nepřátele; jeho touha po uspokojení všech chutí by ho přivedla do nesmiřitelného konfliktu se všemi sousedy. Při takovém uspořádání věcí by nemohly vzniknout žádné sympatie.

Někteří sociologové tvrdí, že původní a základní subjektivní skutečností ve společnosti je „vědomí druhu“. (72) Jiní zastávají názor, že by žádný společenský systém neexistoval, kdyby nebylo „smyslu pro pospolitost nebo pro sounáležitost“. (73) Lze souhlasit za předpokladu, že tyto poněkud vágní a nejednoznačné termíny jsou správně interpretovány. Vědomí druhu, smysl pro pospolitost nebo smysl pro sounáležitost můžeme nazývat uznáním skutečnosti, že všechny ostatní lidské bytosti jsou potenciálními spolupracovníky v boji o přežití, protože jsou schopny rozeznat vzájemnou výhodnost spolupráce, zatímco zvířata tuto schopnost postrádají. Nesmíme však zapomenout, že primárními skutečnostmi, které způsobily takové vědomí nebo takový smysl, jsou ty dvě, jež byly zmíněny výše. V hypotetickém světě, ve kterém by dělba práce nezvyšovala produktivitu, by neexistovala žádná společnost. Neexistovaly by tam laskavé city ani dobrá vůle.

Princip dělby práce je jedním z velkých základních principů vzniku světa kolem nás a evoluční změny. Přírodovědci měli pravdu, když si vypůjčili pojem dělby práce od sociální filozofie a přizpůsobili ho své oblasti zkoumání. Dělba práce existuje mezi různými částmi každého živého organismu. Navíc existují organické jednotky složené ze spolupracujících živočišných jedinců; je obvyklé, že se taková seskupení mravenců a včel metaforicky nazývají „živočišnými společenstvy“. Avšak nikdy nesmíme zapomenout, že charakteristickým rysem lidské společnosti je účelová spolupráce; společnost je výsledkem lidské činnosti, tj. vědomého míření k dosažení cílů. Do té míry, do jaké se o tom můžeme přesvědčit, neexistuje žádný takový prvek v procesech, které daly vznik strukturálně-funkčním systémům rostlinných a živočišných společenstev, ani v činnosti společenstev mravenců, včel a sršní. Lidská společnost je intelektuálním a duchovním jevem. Je výsledkem účelového využití obecného zákona, který určuje vznik světa kolem nás, totiž vyšší produktivity při dělbě práce. Stejně jako je tomu u každé činnosti, poznání přírodních zákonů je dáno do služeb úsilí člověka o zlepšení jeho podmínek.

2. Kritika holistického a metafyzického pohledu na společnost

Podle doktrín univerzalismu, konceptualismu, holismu, kolektivismu a některých představitelů tvarové psychologie (Gestaltpsychologie) je společnost entitou, jež žije svým vlastním životem, nezávisle na životě různých jedinců a odděleně od nich, jedná ve svém vlastním zájmu a směřuje k vlastním cílům, které se liší od cílů, o něž se snaží jedinci. Pak se samozřejmě objeví antagonismus mezi cíli společnosti a cíli jejích členů. Aby byl zajištěn rozkvět a další rozvoj společnosti, stane se nutným ovládnout sobectví jedinců a donutit je obětovat své vlastní egoistické plány pro blaho společnosti. V tomto bodě jsou všechny holistické doktríny donuceny opustit sekulární metody lidské vědy a logického uvažování a přejít k teologickým nebo metafyzickým prohlášením o víře. Musí přijmout, že Prozřetelnost, prostřednictvím svých proroků, apoštolů a charizmatických vůdců, nutí lidi, kteří jsou od přírody hříšní, tj. náchylní prosazovat své vlastní cíle, aby šli po cestách spravedlnosti, na nichž si je přeje mít Pán nebo Weltgeist nebo dějiny.

Toto je filozofie, která od nepaměti charakterizuje víru primitivních kmenů. Byl to prvek všech náboženských učení. Člověk je zavázán podrobit se zákonu, který vydala nadlidská mocnost, a poslouchat autority, jimž tato mocnost svěřila vymáhání zákona. Pořádek vytvořený tímto zákonem, lidská společnost, je tedy dílo božstva, a nikoli člověka. Kdyby Pán nezasáhl a neosvítil chybující lidstvo, společnost by nevznikla. Je pravda, že spolupráce lidí je pro člověka požehnáním; je pravda, že se člověk mohl vypracovat od zaostalosti a mravní i materiální bídy primitivních poměrů pouze v rámci společnosti. Pokud by však byl ponechán sám sobě, nikdy by nespatřil cestu ke svému spasení. Protože přizpůsobování se požadavkům spolupráce ve společnosti a podrobení se nařízením mravního zákona na něj klade těžká omezení. Z pohledu svého ubohého intelektu by považoval vzdání se některých očekávaných výhod za zlo a ponížení. Nedokázal by rozpoznat nesrovnatelně větší, ale pozdější výhody, které přinese zřeknutí se současných a viditelných radostí. Bez nadpřirozeného zjevení by nikdy nezjistil, co po něm osud chce pro jeho vlastní dobro a pro dobro jeho potomků.

Vědecká teorie vyvinutá sociální filozofií racionalismu a liberalismu osmnáctého století a moderní ekonomií se neuchyluje k žádnému zázračnému zásahu nadlidských sil. Každý krok, v němž jednotlivec nahrazuje izolovanou činnost koordinovanou činností, vede k okamžitému a viditelnému zlepšení jeho podmínek. Výhody, které vyplývají z pokojné spolupráce a dělby práce, jsou univerzální. Okamžitě přinášejí užitek všem generacím, a ne pouze potomkům. Protože to, co jednotlivec musí obětovat ve prospěch společnosti, mu větší výhody bohatě vynahradí. Jeho oběť je pouze zdánlivá a dočasná; vzdává se menšího zisku, aby později sklidil větší. Žádné rozumné bytosti se nemůže stát, že by neviděla tuto zřejmou skutečnost. Když se spolupráce lidí zvyšuje, protože se rozšiřuje oblast, v níž existuje dělba práce, nebo když se zesiluje právní ochrana a zajištění míru, je incentivem touha všech zainteresovaných, aby si každý zlepšil své vlastní podmínky. Tím, že usiluje o své vlastní – správně chápané – zájmy, přispívá jednotlivec ke zvyšování spolupráce ve společnosti a k mírovým kontaktům. Společnost je produktem lidského jednání, tj. člověk se snaží, aby v co možná největší míře odstranil nespokojenost. Abychom vysvětlili její vznik a vývoj, není nutné obracet se pro pomoc k doktríně, která je určitě urážlivá pro skutečně zbožnou mysl; k doktríně, podle níž bylo původní stvoření tak plné chyb, že jsou nutné opakované zásahy z nadpozemských sfér, aby se zabránilo jeho nezdaru.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lidské jednání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.