Příběhy hrdinů 20. století

II.

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.nakladatelstviplus.cz

www.albatrosmedia.cz

Paměť národa

Příběhy hrdinů 20. století II. – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Post Bellum, o. p. s., 2017

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2018

ISBN tištěné verze 978-80-259-0746-7

ISBN e-knihy 978-80-259-047-1 (1. zveřejnění, 2018)

„Vídeň, nebo Bory?“ zněla osudová otázka pro ty, kteří se nechtěli vzdát své svobody.

Milí čtenáři,

jak možná víte, od roku 2001 se s kolegy z obecně prospěšné společnosti Post Bellum věnujeme sbírání příběhů. Natáčíme rozhlasovou nebo televizní technikou vzpomínky pamětníků, záznamy ukládáme na internetový server Paměť národa, který s námi spravuje Český rozhlas a Ústav pro studium totalitních režimů.

Navštívili jsme už přes pět tisíc vypravěčů. Z těchto zaznamenaných vzpomínek vznikají dokumentární cykly Příběhy 20. století. Od roku 2006 běží hodinové dokumenty ve vysílání Českého rozhlasu, od září 2017 v České televizi, publikovali jsme na idnes.cz, pravidelně spolupracujeme s Aktuálně.cz a Echo24.cz.

Tato kniha vám nabízí texty, které původně vznikly pro internet. Jsou tedy poměrně stručné, napsané publicistickou formou. Příběhy ověřujeme prostřednictvím archivů. Pročítáme dokumenty z Archivu bezpečnostních složek, hledáme v Národním archivu a Státních oblastních archivech. Tímto se nám obvykle podaří potvrdit základní životopisné údaje příběhu. Tím nejzajímavějším v zaznamenaných vzpomínkách jsou ale osobní prožitky vypravěče, které ověřit nelze. Osobní výpověď, reflexe života je právě to nejzajímavější. Skrze tato vyprávění dostáváme nejen příběh, ale něco podstatnějšího: hodnoty předešlých generací, zkušenosti, které na nás naléhají, abychom nemuseli prožít to, co museli prožít naši rodiče a prarodiče v dobách totalitních režimů.

Vzpomínky pamětníků se pro nás mohou stát výzvou, svědectvím. Příběhy můžeme chápat i jako obžalobu těch, kteří bezpráví v minulém století instalovali, dopouštěli se ho a udržovali ho.

Zločiny z doby druhé světové války a komunismu nebyly potrestány a už se patrně nikdy nepodaří zodpovědné postavit před soud. Proto jsou výpovědi pamětníků tak naléhavé a důležité.

Každého vypravěče se na závěr jeho vyprávění ptáme na poselství pro budoucí generace. V mnoha podobách zaznívá nejčastěji toto: „Střežte si svobodu, važte si jí, protože jsme pro ni trpěli.“

Říká se, že „kdo nezná svou minulost, je nucen jí opakovat“. Nevím, jak to přesně s dějinami je, jestli se nějakým způsobem skutečně opakují. Důležité je chovat se tak, jako kdyby se opakovat mohly.

A na závěr mi dovolte prosbu a poděkování. Naše práce, dokumentace vzpomínek pamětníků, je z větší části financována ze soukromých peněz, z darů členů Klubu přátel Paměti národa. Právě jim patří náš vděk.

Prosím, můžete-li, přidejte se k nim i vy. Detailní informace o tom, jak nás podpořit, najdete na internetových stránkách postbellum.cz.

Děkuji Vám.

Mikuláš Kroupa

ředitel Post Bellum

Zatkli ji na tělocviku. Studentka pak rok nevyšla z cely bez zavázaných očí

Mikuláš Kroupa

Jitku Malíkovou zatkla StB v roce 1953 přímo v hodině tělocviku. Právě s ostatními posluchači druhého ročníku medicíny plavala v pražském bazénu Axa. Odvezli ji na úřadovnu v Bartolomějské, to už měla oči zavázané. Sundat hadr z očí si směla jen při svlékání. Nahou ji dostrkali přes celou chodbu do umývárny. Když se opláchla, zavedli ji na celu. Nesměla sedět ani ležet, mohla jen chodit a v noci ležet na zádech s rukama na dece a podél těla, jinak ji budili řevem a kopáním do dveří. Tak začala její roční vazba. Z cely nevyšla bez zavázaných očí celý rok.

Čeho tak špatného se dvacetiletá Jitka Malíková dopustila, že byla v roce 1954 odsouzena na jedenáct let do vězení? Scházela se se skupinkou mladých katolíků a „vědomě se vychovávali“, jak stojí v archivních dokumentech, „v nepřátelském duchu proti marxismu leninismu“.

Jitka je jednou z posledních žijících osobností katolických kroužků Rodina, Katolické akce a JOC (Jeunesse ouvrière chrétienne). Pohybovala se ve společenství mladých katolíků z okruhu páterů Zvěřiny, Mádra, Nahálky, Schutznera a dalších. Když tyto kněze začala pronásledovat StB, nejméně dva z nich u sebe na nějakou dobu ukryla.

Průvodčí, zdravotnice a laborantka

Devadesátiletá Jitka Malíková, zdravotnice, po propuštění z kriminálu chvíli průvodčí v tramvajích a později laborantka v nemocnici, je skromná, přesná ve vyprávění, nic nepřehání. Když se jí před deseti lety Martin Kroupa, který její vyprávění natáčel pro Paměť národa, ptal, jaké měla pocity, když se po roce ocitla na vězeňském pankráckém dvoře a uviděla nebe, mraky a slunce, odpověděla: „No. Najednou jsem zase viděla.“

Přátelství s řeholnicí

Po sedmi letech, v roce 1960, vyšla z vězení nemocná, slabá, bez peněz, ale duchovně a morálně silná. Už se nevdala a nemá děti. Našla si ale spoustu blízkých lidí. Zvláštní místo v jejím životě zaujímá řeholnice, také bývalá vězenkyně, Anna Magdalena Schwarzová zvaná Nina. Potkaly se v ženské věznici v Pardubicích v roce 1959.

Výjimečné přátelství a blízkost Niny a Jitky přibližuje Václav Peřich, který Jitku vozil na návštěvy do kontemplativního polského kláštera, kam Nina po roce 1989 odešla: „Po létech těsného soužití Jitce velmi chyběla. Odešla jí nejbližší přítelkyně, se kterou do té doby sdílela každou maličkost, kterou prožívaly. Jitce se po ní nikdy nepřestalo stýskat. Každá taková návštěva byla velká vzácnost. Nejdřív se pozdravily, povídaly se věci obecné, jak se máme, pak se předávaly dárky - většinou knihy, převyprávělo se pár historek a pak přišla chvíle, kdy se všichni účastníci výletu odebrali pryč a Nina a Jitka spolu hovořily o samotě,“ popisoval Václav Peřich, jak až do Nininy smrti v lednu roku 2017 vypadaly návštěvy v Krakově.

Jitka Malíková v páté třídě obecné školy

Jitčina fotografie z vyšetřovacího spisu StB

Po vystoupení Orla, Jitka první zleva

Jitka Malíková po propuštění v roce 1960

Setkání bývalých spoluvězenkyň, zleva doprava Helena Nestrojová, Jitka Malíková a Jaroslava Pecová, 1963

Cena, kterou nechtěla, protože je ještě moc lidí, kteří si ji zaslouží víc

V roce 2011 Post Bellum Nině udělilo Cenu Paměti národa a během přímého přenosu se odehrála zvláštní událost. Na pódiu moderoval Marek Eben, cenu předával kardinál Vlk, Nina byla šťastná a pak promluvila: „No, co mám říct! Tolika slávy a tolika uznání jsem nemyslela, že se mi dostane. Moc za to děkuju. Jsem přesvědčená, že tu je nejméně jeden člověk, o kterém to vím konkrétně, který by si tu slávu a uznání zasloužil místo mě. Jitko, ty to víš!“ Následně kameraman objektivem hledá v publiku, o kom to ta jeptiška mluví, komu vlastně všichni teď tleskají. Kamera pak najde zakaboněnou Jitku Malíkovou.

Léta lidé z Post Bellum Jitku Malíkovou přemlouvali, aby Cenu Paměti národa přijala. Ona vytrvale odmítala s tím, že dle jejího mínění ještě stále žije mnoho lidí, kteří si ocenění zaslouží víc než ona. Cenu se nakonec uvolila převzít až v roce 2016. Měla tehdy podobu přání, které se Post Bellum pokusilo laureátům splnit. Jitka Malíková opět projevila svou obrovskou skromnost a pokoru: přála si, aby se něco udělalo pro křesťanské uprchlíky ze Sýrie. Díky jejímu přání si tak několik rodin z dětmi užilo výlet do Prahy.

Vazební fotografie Anny Magdaleny Schwarzové (foto archiv ÚSTR)

Anna Magdalena Schwarzová žila v klášteře bosých karmelitek v Krakově-Wesołe. Zde 2. ledna 2017 ve věku 95 let zemřela.

Děti obětí stalinismu: „Bratr šel do dětského domova, já k estébákům.“

Jana Háková

Druhá světová válka nejen rozdělovala, ale výjimečně i spojovala. V Anglii se tak v roce 1941 potkala německá Židovka Emilie Cohnová s českým Židem a přesvědčeným komunistou Vítězslavem Fuchsem. Jejich původ, jazyk i přesvědčení spolu se zrůdností stalinského režimu v Československu pak na dlouho zase odloučily nejen je, ale i jejich děti. Vítězslav pobyl v komunistických lágrech více než pět let, jeho žena Emilie strávila dva roky ve vazbě. Téměř polovinu toho času neměla tušení, co se stalo s jejími dětmi. Jaké bylo být dcerou politického vězně a Němky v socialistickém Československu, ví Jarmila Kročková.

Jarmila se narodila 5. listopadu 1947 v Ostravě Vítkovicích jako druhé dítě Fuchsových. Její o tři roky starší bratr Milan přišel na svět v Birminghamu v Anglii ještě za války. „Otec ho viděl dva dny po porodu a pak odjel na vylodění do Francie,“ líčí osudy rodiny Jarmila.

Vítězslav Fuchs pocházel z Ostravy, v Praze vystudoval práva, a když bylo jasné, že Němci co nevidět vtrhnou do Československa, utekl do Anglie. Jako Žid a komunista neměl příliš na výběr. Jak později zjistil, všichni jeho bratři zahynuli v koncentračních táborech. Vítězslav v Británii nastoupil do československé jednotky armády a po vylodění na kontinentu prošel jako radista Evropou až k Plzni.

Emilie Cohnová se do Anglie dostala jako mladistvá z rodného kraje u německého Dortmundu a žila v rodině, která se ujala židovských dětí. Později začala pracovat v továrně na čokoládu. „Čokoládu Cadbury pak už matka milovala celý život,“ poznamenává Jarmila.

S Vítězslavem se Emilie setkala v české komunitě a už v roce 1941 se vzali. Její sestra si v Anglii také našla muže, slovensko-maďarského Žida. Obě se tak po válce setkaly v jedné zemi, v Československu. Zatímco Emiliina sestra se s manželem usadili v Košicích, Fuchsovi se zabydleli na Ostravsku, odkud Vítězslav před válkou utekl.

„Otec byl přesvědčený a velmi aktivní komunista, skutečně se velmi činně zapojil do budování nové Ostravy, věřil v lepší společnost bez antisemitismu, bez vykořisťování pod vlajkou komunistické strany,“ vzpomíná na otce Jarmila. Vítězslav Fuchs ve stranické hierarchii rychle vyrostl a už na podzim roku 1947 byl krajským tajemníkem, což byla poměrně vysoká funkce. Jeho žena

Dvouměsíční Jarmila s bratrem a matkou Emilií

Emilie se zatím potýkala s češtinou. „Matka uměla jen anglicky a německy, ale mluvit v Čechách těsně po válce německy bylo vysloveně nebezpečné, těžko by někomu vysvětlovala, že ona před Hitlerem utíkala,“ popisuje Jarmila dobu, kdy se na ulicích pálily německé knihy a nenávist ke všemu německému byla velmi jasně dávána najevo.

S podobným odporem se potkávali v poválečném Československu paradoxně i Židé, kteří se vrátili z emigrace nebo zázračně přežili koncentrační tábory. Sen Vítězslava Fuchse o komunismu bez antisemitismu se brzy ukázal jako nereálný. Stalin původně podporoval vznik Izraele, protože doufal v nového spojence na Blízkém východě. Když se ale nový židovský stát přiklonil na Západ a ke Spojeným státům, vypukla silná protižidovská kampaň.

Ve vykonstruovaných procesech v Sovětském svazu i celém východním bloku byly popraveny či uvězněny a poslány do gulagů stovky Židů, včetně komunistických prominentů a stranických funkcionářů. Ti byli nejčastěji obviněni z židovského zrádcovství a byly jim připsány všechny dosavadní neúspěchy či selhání v budování socialismu. Antisemitistický motiv se v jejich procesech propojoval s hledáním vnitřního nepřítele ve straně a se snahou Stalina udržet si u funkcionářů ve východním bloku pomocí strachu poslušnost. V sousedním Maďarsku takovému procesu padl za oběť například bývalý ministr vnitra László Rajk, v Československu padla volba na druhého muže KSČ Rudolfa Slánského, který byl odsouzen spolu s deseti spolustraníky k trestu smrti.

Vítězslava Fuchse zatkli v roce 1951 a byl souzen v procesu se skupinou stranických pracovníků, což byli zejména krajští tajemníci, oficiálně pomahači protistátního spikleneckého centra, v jehož čele stál podle vykonstruovaného obvinění právě Rudolf Slánský.

„Otec nic netušil. Odjel do Prahy na jednání a už se nevrátil. Nevěděli jsme, co se s ním stalo. Tři dny na to zatkli maminku,“ vzpomíná Jarmila Kročková. Spolu s matkou odvedli i děti. „Rozdělili nás od matky i vzájemně, každý jsme museli do jiného auta. Vím to z vyprávění. Bratr skončil v dětském domově v Budišově a mě odvezli do Beskyd k nějaké estébácké rodině,“ líčí Jarmila, které byly v té době tři roky.

Rodina ji přejmenovala na Nevludovou a pravděpodobně ji chtěla vychovat jako vlastní dítě. „Naštěstí si z toho moc nepamatuji. Pamatuji si jen to, že pod oknem tam stál stoleček a v něm jsem měla dvě hračky. Nad ním visel řemen na holení a broušení břitvy a tím jsem dostala, když jsem nechtěla jíst.“

O osudu dětí ale StB záměrně nikoho z rodiny neinformovala. Nevěděly o nich ani sestry rodičů, ani matka Emilie Fuschová, a to nekonečných osm měsíců. Vyšetřovatelé ji deptali mimo jiné tím, že ji nutili psát manželovi dopisy o tom, jak se dětem daří, jak si hrají na písku a mají se dobře, ačkoliv ona o nich už týdny neměla žádné zprávy. „Máma byla nesmírně statečná. Po osmi měsících začala ve vězení držet hladovku, aby se o nás něco dozvěděla. Dosáhla toho, že mě od těch estébáků vzali a dali k tetě, matčině sestře, do Košic. Bráchu vzali z dětského domova a dostal se ke druhé tetě, otcově sestře, do Teplic,“ popisuje Jarmila Kročková.

Ty nie si moja mamička

Otec byl mezitím odsouzen na patnáct let a putoval po mnoha věznicích, ve slovenském Leopoldově se mimo jiné setkal s budoucím prezidentem Gustávem Husákem. Jeho ženu Emilii nikdy nepostavili před soud, ale stále ji drželi ve vazbě, vyhrožovali, tlačili, slibovali. „Pokoušeli se jí přesvědčit, aby se manžela zřekla, aby se rozvedla, ale nikdy to neudělala,“ vypráví pamětnice. Emilii Fuchsovou z vazby v Ruzyni a Mladé Boleslavi propustili po dvou letech, ale vypadala, jako by zestárla o dvacet roků: „Bylo jí teprve 36, byla krásná, černovlasá. Ale vrátila se jako bílá paní.“

Sama Jarmila ale odloučení od rodičů a bratra nevnímala prý nijak traumaticky. „Měla jsem se v Košicích úžasně. Teta byla skvělá, kamarádila jsem se se sestřenicí, mluvila jsem slovensky a maďarsky. Když tam máma za mnou poprvé přijela, vůbec jsem jí nechtěla. Řekla jsem jí ,Ty nie si moja mamička, moja mamička je tu na‘ a ukázala jsem na tetu. Muselo to být pro mámu hrozně těžký,“ vzpomíná Jarmila.

Emilie se pustila do shánění bydlení a podařilo se jí najít rozdělený starý byt v Teplicích, který Fuchsovi sdíleli se starou neodsunutou Němkou. Pokoj a malinká kuchyň měly jediný zdroj vody na chodbě a v mezipatře nechutnou latrínu, z níž lezli červi. Přesto Jarmila popisuje svoje dětství jako hezké. „Já jsem byla pořádné číslo, brácha byl hodnej a zodpovědnej, a tak na mě dával pozor. Byli jsme takové děti ulice, lítali jsme venku, hráli kuličky, pro děti ze sousedství jsme hráli loutkové divadlo a vybírali korunu za představení. Máma si nesměla jako manželka vlastizrádce vydělat víc než tisíc korun, pracovala na směny u soustruhu,“ vypráví Jarmila Kročková, která několik let netušila pravdu o tom, kam zmizel její tatínek. Emilie dětem řekla, že otec je na léčení. O tom, že je ve skutečnosti ve vězení, se dozvěděly až rok dva před jeho propuštěním. Na návštěvy nebylo možné chodit moc často a obvykle na ně jezdila jen matka se strýcem. Jarmila ale vzpomíná na jednu návštěvu otce v Ruzyni. „Venku před barákem prodávali sněženky a já tátovi kytičkou koupila. Stál za drátěným plotem a estébák mi nedovolil ty sněženky předat. Nesměli jsme se ani dotknout. Oplakala jsem to.“

Vítězslav Fuchs se vrátil z vězení 3. října 1956 v takovém zdravotním stavu, že ještě celý následující rok strávil v nemocnicích. Pak se nastěhoval do miniaturního bytu do Teplic za rodinou. Když režim v šedesátých letech začal přehodnocovat politické procesy předchozího desetiletí, byl Vítězslav Fuchs rehabilitován a rodina dostala byt v Praze Malešicích. Stejně jako řada dalších politických vězňů nebo jejich pozůstalých. V sousedství bydlela například manželka popraveného Rudolfa Slánského.

Se sestřenkou v Košicích

Jarmila s tetou Vilmou v roce 1952

S rodiči v roce 1957

Jarmila Kročková v roce 2016

Jarmila s bratrem Milanem (1956)

Vítězslav a Emilie Fuchsovi v roce 1957

Oblíbený vlastizrádce

Jarmila Kročková s ironickým úsměvem vzpomíná na to, jak režim, který jejího otce odsoudil, ho pak potřeboval. „Byly to paradoxy. Nejprve pracoval jako zámečník v Testroji, ale byl tak oblíbený, že i jako vlastizrádce ho zvolili předsedou brigády socialistické práce,“ vypráví pamětnice. Vítězslav Fuschs nebyl jen sympatický spolupracovník, ale i erudovaný odborník. V Praze se proto stal kvestorem Vysoké školy ekonomické a později si ho pro jeho znalost cizích jazyků vyžádalo ministerstvo těžkého průmyslu, kde pracoval jako vedoucí obchodu s kapitalistickými státy. I přes hořkou zkušenost ve vězení stále doufal v prozření komunistů. Ránu jeho přesvědčení definitivně zasadil srpen 1968, který rodinu opět rozdělil.

Jarmila Kročková už tou dobou chodila s budoucím manželem Bohdanem Kročkem a pracovala jako laborantka v Ústavu pro matku a dítě. Jednadvacátý srpen 1968 si pamatuje velmi živě: „Ve čtyři hodiny ráno zazvonil telefon. Volala mi dcera Slánského, že nás obsazují. Nevěřili jsme tomu, pustili jsme si rádio. Byla jsem tak rozčílená, že jsem stěží rozuměla, co v BBC říkají. Pak jsme slyšeli letadla. Ráno jsem ještě zaběhla nakoupit do samoobsluhy. Stála tam fronta, já zapomněla peníze. Někdo mi tam nějaké dal. Lidé byli úžasně solidární, ta atmosféra se těžko popisuje. Druhý den jsem šla na Václavák podívat se na rozstřílené muzeum. A tam mě odchytli z BBC a zeptali se mě, co si o tom myslím. Nevím již, co jsem řekla, ale všichni příbuzní v zahraničí mě viděli. To byla tak vypjatá atmosféra, čekali jsme, co se bude dál dít. Vypadalo to, že musí odejít.“

Manžele Fuchsovy zastihla sovětská okupace na dovolené v Jugoslávii. Emilie se téměř zhroutila a odmítala se vrátit zpátky. Uvažovali o emigraci do Anglie, kam se vydal i Jarmilin bratr Milan, který tam oficiálně vyjel na studijní cestu. Díky tomu, že se v Británii narodil a měl tamní občanství, nebyl pro něj problém se za kanálem usadit. Jarmila podle svých slov chtěla zůstat v Praze.

Československý režim se mezitím pokoušel Fuchsovy, kteří se, než se rozhodnou, usadili v Bělehradě, dostat zpátky. Vítězslavovi nabídli z ministerstva zastupování Škodových závodů ve Vídni, ale s podmínkou, že si musí do Prahy přijet pro papíry. Fuchsovi na to přistoupili a už se ze země nedostali. „Táta samozřejmě neprošel prověrkami, vyhodili ho. Bylo mu 57, cítil se na vrcholu sil, takže to pro něj bylo mimořádně těžké. Asi dva nebo tři roky se potýkal se skutečně těžkými depresemi,“ vypráví Jarmila Kročková. Po nějaké době začal Vítězslav Fuchs učit angličtinu a němčinu při Domu techniky, což ho nakonec začalo bavit a našel tak nové uplatnění i chuť do života. U výuky pak zůstal až do roku 1989.

„S bráchou jsme se viděli až po deseti letech. Tajně jsme se sešli na Balatonu v Maďarsku,“ vypráví Jarmila Kročková.

Vítězslav Fuchs zemřel v roce 1994 a zklamání z komunismu se nikdy nezbavil. Hořkost po celý život pociťovala i Emilie, která se nakonec dožila 93 let. Na životním pocitu jejich dcery Jarmily se křivdy režimu, zdá se, nijak drasticky nepodepsaly. Aktivní seniorka vypráví s lehkostí a úsměvem na tváři. Má dvě dospělé děti a s rodinou svého bratra z Británie se intenzivně stýkají.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příběhy hrdinů 20. století II.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.