Alexander Stainforth

Ďáblova nevěsta

Praha 2018

Alexander Stainforth: Ďáblova nevěsta

První upravené vydání, celkové pořadí vydání druhé

Copyright © 2018 Alexander Stainforth

Vydalo nakladatelství David Kaps,

Košická 63/30, 101 00 Praha 10 - Vršovice

www.stainforth.cz v roce 2018 jako svou 10. publikaci

Redaktorka: Eva Pánková, 2018

Motiv na obálce: Samphotostock.cz

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88179-07-8 (ePub)

ISBN 978-80-88179-08-5 (MobiPocket)

Kapitola 1.

Anglie, 1869

Zima neodcházela. Trvala už několik týdnů a její konec byl v nedohlednu. Cesty pokryly vysoké závěje sněhu, a i když se je snažil rozehnat divoký studený vítr, přes den se snášely z oblohy vločky tak husté, že skoro nebylo vidět na krok. Bílá tma ovládla celou krajinu, zahalila ji do neproniknutelného pláště a lidé, uvěznění ve svých domech, mohli jen hádat, jaké hrůzy se tam venku dějí. Ti, kdo si neudělali zásoby, neměli šanci si je doplnit, trpěli hlady, někteří vážně onemocněli a umírali. Zima nedělala rozdíly – brala si děti i starce. Jako by verbovala duše pro blížící se nebeský boj zimy a jara. Dnem i nocí se nesly modlitby, nářky i prosby, žádné však Bůh nevyslyšel.

Karina Potterová s obavou pohlédla ke krbu. Zásoba dřeva se povážlivě tenčila. Měli s ním lépe hospodařit, teď už je příliš pozdě začít šetřit.

Zabalila se do teplého kožešinového kabátu a posunula si křeslo blíž k ohni. Hřála si nad ním ruce a cítila, jak jí žár prostupuje do celého těla. Věděla, že z této chvíle musí načerpat co nejvíce sil. Až jim dřevo dojde, pak budou odkázáni jen na oblečení a přikrývky. Doufala, že se do té doby počasí umoudří. Už před pár dny otčím navrhl, že v nejhorších časech začnou pálit knihy a nábytek. Jen při té myšlence se otřásla rozčilením. Vzácné výtisky po jejích předcích, starožitné almary i truhly, toho se mu zachtělo pálit, místo aby se postaral o zásoby včas. Děkovala Bohu, že tu teď není s ní, že se zahřívá whisky ve svém pokoji a nerozrušuje ji.

Všechno se tak změnilo… Ani si nepamatovala, kdy byla naposledy šťastná. Snad před čtyřmi roky, než zemřela maminka. Ano, tehdy jí štěstěna přestala projevovat přízeň, tehdy se na ni vrhly jen starosti a boj o přežití. S otčímem, Jamesem Wilmontem, nebylo jednoduché vycházet. Nikdy si příliš neporozuměli a po matčině smrti jejich nepřátelství nabralo na síle. Hlavně ze strany otčíma. Neustále jí vyčítal, že musí živit její hladový krk, jak je nevděčná a je mu jen zbytečnou přítěží. Až poslední rok jeho výbuchy vzteku trochu ochably, když zjistil, že Karina roste do krásy. A tu by přece mohl zpeněžit. Karina se ani nechtěla domýšlet, jaké plány spřádá v tichu svého pokoje.

Vyrušilo ji zavrzání dveří. Polekala se a prudce se otočila. S úlevou zjistila, že dovnitř vchází sluha Edward, jediný, který s nimi zůstal po tom, co otčím přestal služebnictvo vyplácet.

„Mohu pro vás něco udělat, slečno Karino?“ oslovil ji a trochu se pousmál, aby rozveselil její smutné hnědé oči.

Zavrtěla hlavou a poděkovala. Měla ho ráda, znal ji odmalička. Sloužil tu už za života jejího pravého otce. Kdyby byl ještě naživu… Okamžitě se okřikla – už žádná kdyby.

„Ne, děkuji ti, Edwarde,“ usmála se a pobídla ho, aby se posadil k ní. Zdálo se, že je prochladlý až na kost, kůži měl téměř průsvitnou.

„Děkuji, slečno, ale u krbu není mé místo,“ odmítl a už už se chystal odejít, když ho Karina zarazila.

„V krutých časech přece není nutné dodržovat žádná pravidla,“ řekla a zdálo se, že Edward váhá. Přesto se nakonec jen uklonil a zmizel ve studené chodbě.

Karina si vzdychla. Už dlouho si neměla s kým popovídat. Její komorná byla jen o rok mladší, učinila si z ní důvěrnici, ale když ji otčím nevyplatil čtyři měsíce, musela jít hledat štěstí jinam. Přece jen, její rodina byla početná, pocházela z devíti sourozenců a jako nejstarší z nich musela přispívat na domácnost. A starý kaplan ztrácel paměť. Rozhovory s ním jí nepřinášely žádnou útěchu.

Pomyslela na Philipa, otčímova levobočka, kterého se milostivě ujal, když mu zemřela matka a neměl žádné příbuzné, k nimž by se uchýlil. Otčím ho uznal, ale choval se k němu hůř jak k psovi. A přitom se Philip mohl přetrhnout snahou, aby se mu zavděčil. Srdce Jamese Wilmonta však bylo tvrdé jako skála, neznalo cit a slitovaní.

Už je tomu čtyři týdny, co Philip uprchl, uvědomila si Karina. Otčím po něm dal pátrat, bezvýsledně. Doufala, že je v pořádku, že ho kruté počasí nezastihlo někde venku. Každá její večerní modlitba patřila zčásti Philipovi.

Trhla sebou, když dveře podruhé zavrzaly a dovnitř opět vstoupil Edward.

„Slečno Karino?“ oslovil ji skoro až něžně. Nemusel říkat nic dalšího. Věděla, co bude následovat. Otčím s ní chce mluvit. Další z nepříjemných rozhovorů, jichž by se ráda ušetřila. Mohla však odmítnout a nechat otčíma, aby si na Edwarda vylil vztek? Ne, na to ho měla příliš ráda. Usmála se proto, trochu smutně, trochu bázlivě, a pokynula Edwardovi rukou, aby nepokračoval.

„Je mi to líto, ale…“

„Není to tvoje vina, Edwarde.“ Prošla kolem něj a zamířila dlouhou chladnou chodbou do otčímova pokoje. Neodvažovala se ani pomyslet, co ji uvnitř čeká. Další záchvaty vzteku? Nebo tentokrát melancholická nálada, která udělá viníka z ní a pokárá ji za to, jak nevděčně se k otčímovi chová? Nikdy nevěděla, co nastane. Vzdychla si a před pokojem se na chvíli zastavila, než se odhodlala zaklepat a vstoupit.

Otčím seděl v křesle u krbu. Přes sebe měl přehozenou silnou přikrývku a kouřil dýmku. Vypadal unaveně a otráveně. Zřejmě i na něj působila zima depresivně, a ještě víc se podepisovala na jeho podivných náladách.

„Přál jste si mě vidět, otče?“ oslovila ho. Matka trvala na tom, aby Jamese Wilmonta oslovovala „otče“. Říkávala, že to ještě více stmelí rodinu, která se po smrti jejího pravého otce rozpadla. Tolik si přála vrátit zlaté časy, i když s jiným mužem, ale nepodařilo se jí to. James se po svatbě ukázal jako krutý ničema, a navíc i hazardní hráč, kvůli kterému zabředly do dluhů ještě víc. Přitom si matka od sňatku slibovala, že budou opět zabezpečené a nepřijdou o rodinné sídlo.

„Posaď se, Karino.“

Karina za sebou zavřela dveře. Podívala se na otčíma, který hleděl do rudých plamenů ohně, a beze slova se usadila.

„Přemýšlel jsem o Philipovi. Je pro mě obrovským zklamáním,“ promluvil po chvilce James Wilmont a potáhl z dýmky.

„Předpokládal jsem, že uprchl jen z rozmaru mládí, protože se chce bouřit proti tradicím a moudrosti starších. Čekal jsem, že se dalšího dne vrátí, nebo za týden, až si uvědomí, že svět zkrátka není takový, jaký si vysnil. Poznání je totiž ta nejdůležitější část našeho dospívání. Pryč jsou všechny naše sny, ve skutečném světě pro ně není žádné místo.“

Karina bedlivě naslouchala, neboť se zdálo, že po delší době otčím mluví rozumně, neoddaný svým náladám.

„Ale Philip se nevrátil. I když nevzešel ze svátostného manželství, vkládal jsem do něj velké naděje. Pravda, choval jsem se někdy trochu tvrdě, ale to jen proto, abych ho připravil na rány osudu. Život se s nikým nemazlí a jestli někdo tvrdí že ano, pak lže.“

Karina se nadechla, ale rychle potlačila slova, která se jí drala z úst. Jak mohl otčím docílit toho, aby ho litovala? Byl to skutečně obratný manipulátor. Nejdříve zpracoval matku, teď se pokoušel o to samé i s ní. Za to, jak se Philip zachoval, si může jen on sám. Když už na něj musel být tvrdý, měl mít alespoň pochopení pro jeho nevinnou mladou duši, připravovat ho čelit světu pomaleji.

„Ty jsi teď má největší naděje, Karino,“ obrátil se k ní a natáhnul ruku. Chvíli zaváhala, ale pak ji stiskla.

„Víš, jak moc jsem se provinil na rodinném majetku tvé rodiny. Propadl jsem hazardu, propil tvé věno…“ Náhle se odmlčel, jako by mu něco přerušilo myšlenky. Opět se od ní odvrátil a zadíval se do plamenů. Karina měla pocit, že by se do nich nejraději střemhlav vrhnul, ukončil mizerný život a zanechal ji na pospas všem věřitelům.

„Takové hříchy jsou neodpustitelné. Proč jen jsem to nechal dojít tak daleko? A teď jsme v koncích...“

„Jak to myslíte, otče?“ zarazila se Karina a zaujatě ho pozorovala.

„Z peněz nám už nic nezůstalo. Jakmile přejde zima, objeví se tu další věřitelé a tentokrát budou zabavovat náš majetek, aby ho prodali v dražbě.“

Karina zalapala po dechu.

„Vidíš, jak špatný jsem člověk.“

Ne, tomu nemohla uvěřit. Dokázala se smířit s tím, že otčím prohrál všechny peníze, připravil ji o věno, ale… Matčiny porcelánové sbírky, rodinné portréty v pozlacených rámech… Ano, to bude první, co jim padne do očí. Nejdražší rodinné poklady, které už nikdy neuvidí. Odnesou si je cizí lidé.

„Nežádám tě o odpuštění. Vím, že to není možné. Přál jsem si však, abys věděla všechno, už bych to v sobě nedokázal dál dusit a zlostí maskovat, že se nic neděje.“

„To už není žádná jiná možnost?“

„Myslíš, že kdyby nějaká byla, už bych se jí dávno nechopil?“ vzdychnul si a dlouze potáhl z dýmky, ze které vyšel křídový kouř.

„Přece musí být…“ Dořekla větu jen v duchu. Pokud tvrdil, že žádná není, tak asi nemohla být. Snažila se mu věřit, že se pokoušel udělat nemožné, aby se vyvaroval krachu.

„Není. Všechno je to jen má vina. Já jsem majetek zpronevěřil. A když jsem propadl myšlence, že mohu vyhrát všechno zpět, zabředl jsem do dluhů ještě víc. Tvá matka by mě za to hluboce nenáviděla.“

Karina s ním v duchu souhlasila. Ani ona k tomu neměla daleko, vztek v ní jen narůstal. Všechno zničil. James Wilmont všechno zničil! Přijdou o střechu nad hlavou. Co s nimi bude pak? Uchýlí se do kláštera místo toho, aby poznala krásu a radost života? Byla ráda, že sedí, protože se jí zatočila hlava. Cítila, jak bledne a do očí se jí vkrádají slzy. Tohle je tedy její osud. Osud vyděděnce.

„Možná…“ promluvil po chvilce opět otčím a vzkřísil v Karině drobnou naději.

„Ne, zapomeňme na to,“ mávnul rukou. „Kdybych nepotkal tvoji matku, mohl jsem tě toho ušetřit. Její kráse se však nedalo odolat. Měl jsem být rozumný a vzdát se jí. Tak bys nemusela prožívat tuhle hrůzu. Víš, že nám dochází i dřevo?“

„Ano, vím. Ale mluvil jste o nějaké možnosti. Pokračujte, prosím.“

James Wilmont si vzdychl a opět potáhl z dýmky. Zdál se být skutečně zkroušený, že jí musí prozradit jedinou možnost, která je ještě může zachránit z dluhů.

„Je mi tak nepříjemně, Karino. Kdybys jen věděla, jak moc se tím trápím a… Ta všechna zlost, křik a hrubé příkazy, to je jen přetvářka, abych přežil v tomhle hrozném světě.“

Neřekla na to nic.

„Můžeme přežít, pokud… Pokud se výhodně provdáš.“

Karina seděla jako opařená. Vdát se, z donucení, pro peníze. To byla slova, která si další chvíli několikrát v duchu opakovala. Vyvolávala v ní paniku, prudce dýchala. Ale copak mohla čekat něco jiného? Tak to přece chodilo. Šlechta si brala jen sobě rovné, aby zabezpečila majetky, případně aby posílila své postavení zvučným jménem s dlouhým rodokmenem. A ten ona měla. Pravda, jméno už ztratilo svůj původní lesk, přesto mohla být ještě dobrou partií. Ale copak by ji i tak někdo chtěl? Až by se dozvěděl, že je na mizině, rychle by odtud vycouval.

„Vyděsil jsem tě. Nebo jsem možná zcela ztratil tvou důvěru.“

„Vdát se…“ hlesla Karina. Zírala do krbu a cítila, jak ji začínají pálit oči.

„Ty pláčeš,“ řekl otčím a zavrtěl nešťastně hlavou.

„Ne, to jen ten oheň.“

„Zapomeňme na to. Nechci, aby ses trápila ještě víc. Už tak je toho příliš. Udělal jsem tvému jménu jen ostudu.“

„A když se této možnosti vzdáme?“

„Pak už nezbývá nic, jen smíření.“

Karina polkla. Jediná jejich šance… Copak by mohla odmítnout, kdyby existoval někdo, kdo zaplatí otčímovy dluhy, očistí jejich jméno a zachová rodinné dědictví? Jistěže ne. Je to její povinnost, splatit svým předkům dluh. Ona je tou, kdo má v rukou čest rodiny Potterů, kdo může jejich jména navždy vymazat z historie, nebo v ní pokračovat.

„Znáte nějakého gentlemana, který by nám prokázal tuto laskavost?“

James Wilmont se na Karinu překvapeně zadíval. „Ty snad o tom vážně uvažuješ, Karino?“

„A co jiného mi zbývá?“

„Nechci, aby sis myslela, že na tebe tlačím. Vždyť víš, že kdyby…“

„Je někdo takový?“ přerušila ho Karina a snažila se potlačit vnitřní chvění. Netušila, jak dlouho ještě vydrží tvářit se klidná.

„Možná,“ odpověděl otčím neurčitě.

„Někdo požádal o moji ruku?“

„Ano, ale jakmile se vyslovil, ihned jsem ho zarazil. Vím, co si vždy přála tvá matka – aby ses vdala z lásky.“

„Ale takový přepych si nemůžeme dovolit.“

James přikývl. „Máš pravdu. A to všechno kvůli mně.“

„A kdo je ten muž?“

„Lord Robert z Rosebery.“

Karině se zatmělo před očima. Už před sebou viděla starce o holi, s odporně vrásčitou tváří a páchnoucím dechem. Představovala si, jak se vedle ní belhá k oltáři a všichni hosté se jí posmívají.

„Jak je starý?“

„Ne příliš, je mu třicet let.“

„Třicet let?“ podivila se Karina. Pak tedy musí jít o mrzáka, když se chce oženit se zchudlou šlechtičnou.

„Je relativně ještě mladý. A nemusíš se děsit jeho vizáže. Řekl bych, že působí celkem příjemně.“

„A proč by měl mít zájem o mě?“

„On ho má.“

„Tak proč?“ naléhala Karina. Tušila v tom nějakou překážku a rozhodla se ji zjistit hned, aby si na ni mohla alespoň zvyknout, než jí ho otčím představí.

„Pochází z méně významného šlechtického rodu. Podnikáním sice získal velké bohatství, ale jeho rodokmen sotva sahá několik století zpátky. Sňatkem by mohl dosáhnout vyššího uznání.“

„A to je vše?“

„Ano, to je vše.“

Karina mlčela. Takže se tedy bude muset provdat, aby uhájila rodinnou čest. Překvapilo ji, jak snadno se s tím začala smiřovat. Odejde odtud, s mužem, kterého nebude vůbec milovat. Ani on ji. Ale oba dosáhnou cíle.

Jednou, pomyslela si. Jednou získá toto staré panství zpět do vlastních rukou. Ano, k tomu jedinému se nyní musí upnout, aby přežila další dny. Jednou se sem vrátí jako jeho jediná paní.

„Chceš se s ním tedy setkat?“ odvážil se zeptat James Wilmont po chvíli naprostého ticha a s napětím očekával Karininu odpověď. Připadala mu bledá, s očima upřenýma kamsi do dáli.

„Ano, chci se s ním setkat,“ přisvědčila Karina a s potlačovaným vztekem na otčíma pohlédla. Za to všechno může on, ale nic s tím nezmůžu, říkala si v duchu. Musím přijmout roli, kterou mi osud nachystal.

„Panebože, Karino!“ vykřikl s nadšením otčím, vyskočil z křesla a objal ji. „Ani netušíš, jakou mi tím prokazuješ obrovskou laskavost.“

Ale Karina to moc dobře tušila. Věděla, že tím zachraňuje čest nejen své rodiny, ale i jeho samotného. Doufala, že tato situace alespoň natrvalo napraví jeho pokřivený charakter, že si skutečně uvědomí, čeho hrozného se dopustil. Je pozdě něco mu vyčítat. Kdyby se ho včas pokusila zarazit před hazardem, mohla se ušetřit nechtěného sňatku. Uvědomila si však, že by to nebylo možné. Byla dítě, když otčím začal hrát, ještě za života matky. A poslední rok, když už měla svůj rozum… Co mohla ještě zachránit? Zřejmě už nic. Možná by nepropadli do takových dluhů, ale budoucnost by také neměli zajištěnou. Přijme to zkrátka tak, jak to je.

Kapitola 2.

Následující tři dny Karina odmítala vycházet z pokoje. Ležela v posteli, oblečená a zachumlaná až po bradu. Krb už pomalu dohoříval, brzy mělo přijít nouzové řešení. Karina se upřímně děsila toho, co její otčím nechá spálit, aby tu vůbec přežili. Věděla, že pro přežití musí obětovat vše, ale rodinného dědictví se jen těžko v duchu vzdávala. Modlila se, aby konečně vysvitlo slunce a sežehlo sníh, aby mohli doplnit zásoby dřeva a pak… pak ať si třeba krutá zima přijde znovu. Jen ať nemusí pálit nic, co jí připomínalo otce i matku. S tím se nedokázala smířit.

Edward, oblečený do teplého kabátu, jí přinesl čaj na zahřátí.

„V tvém pokoji se netopí,“ zadržela ho Karina při odchodu. „Měli bychom zůstat pohromadě.“

„Slečno Karino, to se přece vůbec nehodí, abych…“

„Už jsem ti jednou řekla, že v těchto situacích neplatí žádná pravidla. Zůstaň tu. Nechci mít na svědomí tvoji smrt.“

Přívětivě se na ni usmál, přisunul si židli od stolu a posadil se ke krbu.

„Vzpomínáš si, jak jsme tu bývali šťastní? Tatínek, maminka a já,“ zasnila se Karina.

„Samozřejmě, otec vás velmi miloval.“

„A nechal nás tu samotné,“ dodala se smutkem v hlase.

„Byl vážně nemocný. Kdyby mohl volit mezi životem a smrtí, nikdy by vás neopustil, slečno, ani vaši matku.“

„Kdyby nezemřel, matka by se nikdy neprovdala za Jamese Wilmonta. Teď bychom měli dostatečnou zásobu dřeva a nečekali na smrt.“

„Proč mluvíte tak pochmurně, slečno Karino?“

„Napadlo mě, že to je další možnost.“

„Další možnost?“

„Ano. Nestát se manželkou Roberta z Rosebery, znovu se setkat s tatínkem a maminkou.“

„Takhle nesmíte mluvit, slečno.“

„Kéž bych jen věděla, jaký život mě čeká, Edwarde,“ vzdychla si a děkovala Bohu, že zde má alespoň jednu spřízněnou duši, které se může svěřit se svým trápením.

„Možná se vám sňatkem otevřou lepší cesty. Uvidíte, že nakonec budete šťastná a na tyto chvíle budete vzpomínat jen s úsměvem.“

„Snad máš pravdu,“ hlesla.

Seděli tak téměř dvě hodiny, než se Edward vydal zkontrolovat oheň i v krbu Jamese Wilmonta. Čekala na něj, ale už se neobjevil. Nebyl zvyklý trávit čas s panstvem, tam nebylo jeho místo, to své moc dobře znal. A ačkoliv si velmi vážil Karininy dobroty, nechtěl ji zneužívat. Bůhví, jak by se na to tvářil pán, kdyby to zjistil.

Karina se tak opět pohroužila do svých neveselých myšlenek. Překvapilo ji, že najednou necítí nic. Ani zášť, ani vztek, ani bezmoc. Jako by byla zbavena veškerých pocitů, její duše na myšlenky vůbec nereagovala.

Rozhodla se navštívit otce Bergana, kaplana, který tu poslední roky už jen živořil. Co když umrzl, napadlo ji a polila ji hrůza. Měla by ho přesvědčit, aby se přestěhoval do panských pokojů a netrávil stále čas jen v osamění a zimě. Jaké překvapení pro ni bylo, když ho nenašla v kapli, ale v jeho spoře zařízené komůrce, kde ležel v posteli s prázdnou karafou hořce páchnoucího patoku. Na chvíli se zarazila, neboť se jí zdálo, že nedýchá. Teprve po chvilce se odvážila popojít blíž. To nejspíš otce Bergana vyrušilo z hlubokého spánku. Přetočil se na záda a hlasitě zachrápal. Už dlouho jí duší neprostoupila taková úleva.

Nechtěla ho budit, i když by ho ráda uvítala v teple svého pokoje. Přikryla ho pokrývkou až nad ramena a nahrnula ji pod něj, aby k němu nemohl chlad proniknout žádnou skulinkou. Cítila z jeho těla žár a uvědomila si, že díky alkoholu je mu možná lépe než jí u ohně.

Když se vracela studenou chodbou, uvědomila si, že toto jsou možná poslední dny, které na zámku stráví. Pak si ji odveze cizinec, se kterým nebude mít nic společného. Vlastně ne. Budou mít společný cíl, sňatkem získat to, co jim umožní přežít ve společnosti.

Tohle už nebude tvůj domov, říkala si. Zachráníš ho, ale zbytek života prožiješ jinde.

***

Trvalo další týden, než se počasí trochu umoudřilo. Oteplilo se, vysoké závěje sněhu roztály. Karina to pozorovala z okna svého pokoje a její srdce plesalo radostí. Konečně se dočkala. A i když je tím mnohem blíž nechtěnému sňatku, myšlenkám nedopřála, aby jí zkazily náladu.

Edward rychle doplňoval zásoby dřeva, které poslední dny nahrazovali starým nábytkem. Dojel i do vesnice, kde se mu podařilo získat trochu masa a mouky. Víc nikdo neměl nazbyt, i když to bylo pro zámeckého pána. Už tak si vesničané pořádný díl zásob ukrojili. Ale neměli mu to nijak za zlé. V takových chvílích si lidé přece mají pomáhat, určitě jim to jednou vrátí. Nemá přece srdce z kamene, říkali si. Navíc, měli jinou možnost? Kdyby chtěl, mohl si vzít klidně všechno. A k tomu také málem došlo, neboť krátce poté, co se Edward vrátil z vesnice, se na něj James Wilmont obořil. Všeho mu bylo málo. Nenechal si vysvětlit, že i ostatní potřebují z něčeho přežít, že brzy zásoby zase doplní, jídla bude dostatek. S tím se však Wilmont odmítal smířit a opět Edwarda vyslal do vsi. V tu chvíli si lidé uvědomili, jak moc se v něm spletli.

Když se Karina s otčímem v pátek setkala u večeře, zdál se jí neobvykle zamlklý. Neustále hleděl na talíř s jídlem a nepozřel ani sousto. Konverzaci se očividně vyhýbal. A Karina byla čím dál nervóznější, jak se ticho v jídelně stupňovalo. Děkovala jen za to, že neměli dostatečnou zásobu svíček a lustr neposkytoval tolik světla, aby si mohli číst ve tvářích. Bůhví, co by z té otčímovy vyčetla.

„Karino?“ oslovil ji náhle, až sebou cukla. Spolkla poslední sousto masa a utřela si ruce.

„Měli bychom si promluvit o tom sňatku,“ pokračoval.

Karině se stáhlo hrdlo úzkostí, přesto přikývla.

„Doufám z celého srdce, že jsi svá slova myslela vážně.“ Konečně se na ni odvážil pohlédnout.

„Ano, myslela.“

„Já… Už jsem ti řekl, jak moc si vážím tvého rozhodnutí. Zbytečně bych se opakoval a uváděl tě tak do rozpaků,“ vysvětloval a zhluboka se nadechl, aby mohl hovořit plynule dál.

„Mám v úmyslu k nám Roberta z Rosebery pozvat. Chci uspořádat zásnuby, možná rovnou svatbu. Dokud má stále zájem,“ vysvětloval rychle, aby jí zdůvodnil naléhání.

„Chci vědět, zda s tím souhlasíš.“

Karina polkla. Přivřela víčka a pokoušela se zklidnit přerývaný dech. Měla pocit, že slyší tlukot vlastního srdce.

„Ano, souhlasím,“ odvětila a opět se na otčíma krátce podívala. Musela v sobě potlačit náhlou zlost. Myslela si, že už se s tím dávno smířila. Před několika dny přece souhlasila, teď už je pozdě vzít slovo zpátky.

„Netušíš, jak moc si tě vážím. Matka by na tebe byla velice pyšná.“

Ano, to by určitě byla, souhlasila s ním v duchu. Zachraňuje rodinné dědictví. Jen zůstane v rukou cizího muže. Nesměla však zapomínat, že se jí podaří uhájit čest rodiny, a to není právě málo.

„Zítra najmu někoho ve vsi a pošlu po něm vzkaz Roseberymu, ať zbytečně neztrácíme čas,“ řekl James Wilmont a usmál se tak, že Karině přejel mráz po zádech. Věděla, že tu nevydrží sedět už ani minutu. Nechala zbytek večeře na stole, prosmýkla se kolem překvapeného Edwarda, který právě přinášel moučník, a zavřela se ve svém pokoji.

Přiložila do ohně pár polen a ani nevnímala, jak jí po tváři stékají slzy. Proklínala den, kdy souhlasila se sňatkem. Co když bude Robert z Rosebery stejný tyran, jako je otčím? Co když má daleko krutější povahu? Vždyť s kým jiným by se otčím mohl stýkat!

Polilo ji horko, až zalapala po dechu. Ne, pokud se z Roseberyho vyklube nějaký ničema, nikdy se za něj neprovdá! A bude-li ji otčím nutit, to odtud raději uteče! A čert ať vezme všechny její přísliby. Otroka, jakým byla její matka, ze sebe nikdy nenechá udělat!

S těmito myšlenkami brzy usínala. Cítila, jak jí těžknou víčka, ale vždy, když už propadala sladkému spánku plnému zapomnění, probrala ji některá z nočních můr o jejím budoucím manželovi. Převracela se na posteli a cítila, jak se jí k tělu lepí noční košile. Začalo jí být nesnesitelné horko a nepomohlo ani to, když si ze džbánku nalila trochu studené vody. Už už se chystala jít otevřít okno a nechat chvíli vítr, aby chladil její rozpálené tělo, když zaslechla podivné šramocení. Okamžitě ustala v pohybu a zaposlouchala se do noci. Ozvěnou však bylo jen naprosté ticho. Setrvala tak ještě minutu, než si opět udělala pohodlí, a snažila se najít polohu, ve které by se jí přece jen podařilo alespoň na chvíli usnout.

Klidného odpočinku se ovšem nedočkala. Znovu totiž zaslechla šramot. Byla si jistá, že vychází zvenčí, jako by… Ano, jako by někdo slídil pod jejími okny.

Vnímala, jak jí silně buší srdce a nutí ji nadechovat se ve stále kratších intervalech. Věděla, že by měla zůstat klidná, protože čím víc bude rozrušená, tím rychleji jí bude srdce bít.

Spustila nohy na zem, vklouzla do pantoflů a pak pomalu vykročila k oknu. Měsíční svit lehce dopadal na nádvoří a umožňoval jí výhled na celý prostor.

Zůstala stát kousek od okna a snažila se venku zahlédnout nějaký pohyb, když na skleněnou tabuli dopadl první kamínek. A pak další. Polekala se, ustoupila rychle stranou a mimoděk se pokřižovala.

„Karino!“ zaslechla své jméno a pak se na okno přitiskla čísi ruka. Někdo vyšplhal až k jejímu pokoji!

Vykřikla. Ozval se v ní však pud sebezáchovy a zamířila ke krbu, aby si ze stojanu vzala na obranu pohrabáč.

Když se pomalu k oknu vracela, spatřila konečně tvář muže, který se dobýval dovnitř. A okamžitě jí spadl kámen ze srdce, neboť ve vetřelci poznala svého nevlastního bratra Philipa Wilmonta.

Odložila pohrabáč na zem a otevřela okno.

„Karino,“ vydechl úlevou, a jakmile se ocitl uvnitř, s respektem pohlédl dolů na nádvoří. Sice to byla jen dvě patra, ale na římse by se už dlouho neudržel a při pádu by určitě utrpěl nepěkná zranění.

„Kde jsi byl celou dobu, Philipe? Víš, jaký jsem o tebe měla strach?!“ vyčítala mu okamžitě, ale Philip neodpověděl. Jen si přitiskl ukazováček na rty a hlavou pokynul ke dveřím, pod kterými se míhalo světlo. Někdo k nim měl namířeno.

Karina potichu zavřela okno, po špičkách se přesunula zpět do postele a sledovala, jak se Philip schovává za velkou skříň.

„Jste v pořádku, slečno Karino?“ Naštěstí to byl jen Edward.

„Slyšel jsem vás vykřiknout,“ pokračoval, když se neozývala. Philip jí z úkrytu naznačoval, aby konečně promluvila, jinak sem sluha bude chtít vstoupit.

„Ano, nic mi není, Edwarde. Měla jsem jen zlý sen,“ odpověděla a vyčkávala, zda sluhu přesvědčila.

„Mohu pro vás něco udělat, slečno Karino?“

„Ne, děkuji, Edwarde. Běž už také spát.“

„Dobrou noc, slečno Karino.“

„Dobrou noc, Edwarde.“

Oba s napětím naslouchali jeho vzdalujícím se krokům. Když si byli jistí, že se sluha nevrátí, odhodlali se zapálit svíčku, aby si mohli lépe pohlédnout do tváří. Krb totiž pohlcoval tmu jen v první části místnosti.

Philip se posadil na kraj postele a srdečně Karinu objal.

„Proboha, Philipe, víš, jak moc jsem se trápila? Neměli jsme o tobě žádné zprávy a do toho udeřila ta strašná zima! Kde jsi byl? Proč jsi o sobě nedal vůbec vědět?!“

„Mluv tiše, Karino, nechci, aby na nás přišel otec.“

Přikývla a hltala jeho ústa, která zatím sbírala sílu k dalším slovům.

„Tak už konečně něco řekni!“

„Nevím, kde mám vůbec začít.“

„Třeba svým útěkem! Proč jsi to udělal? Proč jsi mi o tom vůbec neřekl?“

„Nemohl jsem,“ odvětil Philip. „Nevěděl jsem, jak ti to mám říct. Možná ještě ani teď nevíš, že se tě otec snaží provdat.“

„To už vím.“

„Musel jsem o tom člověku něco zjistit. Jeho jméno mi vůbec nic neříkalo, nepatřilo žádnému vznešenému panákovi, se kterými se otec v Londýně stýká.“

„Proto jsi tedy uprchl? Abys zjistil, za koho se mám provdat?“ Karina nevycházela z údivu. Netušila, že by se pro ni Philip takto obětoval. Strávil několik týdnů mimo domov jen proto, aby měl jistotu, že ji otec nesvěří nějakému násilníkovi.

„Ano. Nesnesl bych, kdyby tě otec provdal jednomu z těch hrozných bastardů, se kterými hraje karty.“

„A zjistil jsi něco? Víš, kdo je Robert z Rosebery?“

Philip jí pohlédl do očí, vzápětí však uhnul. Pochopila, že nevypátral nic lichotivého.

„Mluv, prosím…“ pobízela ho.

„Nevím, kde vůbec začít.“

„Stačí mi to, kdo vlastně Rosebery je.“

Philip polkl. Možná se měl trochu posilnit whisky a přijít za Karinou s větším rozmyslem. Takhle se zdálo, že je velmi nerozvážný a nemá uspořádané myšlenky.

„Jeho sídlo… říká se, že je prokleté, že žádná dívka, která překročila jeho práh, z něj nevyšla živá. Dědeček Roseberyho tam zavraždil svou ženu, děti se zachránily jen tak tak… A před nedávnem samotný Roseberyho otec za záhadných okolností zmizel i s manželkou a už je nikdo nikdy neviděl. A Robert…“

Karina napětím ani nedýchala. Zmocnila se jí čirá hrůza.

„Robert Rosebery je prý ďábel. Je mu třicet let a už utrápil dvě své manželky k smrti. Říkají se o něm strašlivé věci. Samotář, vrah, možná démon…“

V tu chvíli se otevřely dveře a Karina vyděšeně pohlédla do tváře Jamese Wilmonta.

Kapitola 3.

„Tak ses přece jen vrátil!“ zasyčel James Wilmont. Vstoupil do místnosti a položil svícen na stolek vedle Karininy postele. Založil si ruce v bok a vyčkávavě si syna měřil. Jako by se rozhodoval, zda mu má uštědřit lekci hned, nebo si nejdřív vyslechne nějakou jeho ubohou výmluvu.

„Kdes byl?!“

Karina tušila, že by měla zasáhnout, uklidnit situaci, která se může nebezpečně vyhrotit, ale nenapadlo ji nic, čím by zkrotila otčímovu bouřlivou povahu.

„Pryč,“ odpověděl Philip a uhnul očima.

„Ptám se tě naposled!“ zvyšoval hlas James. „Kdes byl?! A varuji tě, už to nebudu víckrát opakovat!“

„U Roseberyho!“ vykřikl vzdorovitě Philip, přesto se vzápětí přikrčil, jako by očekával první ránu.

Karina zalapala po dechu a zakryla si dlaní ústa. Takhle se přiznat… Nyní už se otčím nebude vůbec krotit a potrestá ho podle vlastního uvážení.

„Tak u něj! A copak jsi mu chtěl?! Odradit ho od sňatku s krásnou nevěstou?! Zmařit všechny mé plány na záchranu tohoto sídla?!“

Philip polknul, neodvažoval se však už cokoliv říct.

„Aha, chápu. To sis vážně myslel, že bych dovolil, aby sis Karinu vzal ty?!“

„Proboha otče!“ zakřičel Philip, pro jistotu ale ustoupil o dva kroky.

„To jsi věděla?“ obrátil se otčím na Karinu, které situace připadala čím dál bezvýchodnější.

„Můj bastard tě miluje,“ zasmál se Wilmont a z očí mu přitom sršely zlomyslné blesky. „A dokonce se odvážil myslet si, že jeho lásce požehnám.“

Karina utkvěla pohledem na Philipovi. Dožadovala se jediného. Říká otčím pravdu, nebo je to jen další jeho prokletá hra? Visela na Philipových rtech, toužila po tom, aby to popřel. On se však od ní odvrátil. Philip byl do ní skutečně zamilovaný. Proboha – jak jí to mohlo uniknout? Teď, když si vybavila některé situace… Když ji doprovázel k altánku, držel ji za ruku… Už tehdy ji přece mělo napadnout, že to není jen sourozenecká láska, spíš něco víc…

„Vyvedený to nevlastní bratr, že?“ utrousil ještě James Wilmont zlomyslně a pak se na syna nenávistně obořil.

„Padej odtud!“

Philip se však nepohnul z místa. Připadal si potupený, zostuzený před tou, kterou tajně miloval. Nyní se dozvěděla přímo z úst samotného ďábla, co k ní cítí. Mohlo být pro muže něco horšího?

„Slyšels?!“

„Nekřičte na něj, otče! Prosím.“ Karina konečně zasáhla. Nezdálo se ovšem, že by to otčíma uklidnilo, naopak se ještě víc rozzuřil. Vykročil a napřáhl se, aby synovi uštědřil pořádnou životní lekci. Jenomže Karina se mu připletla do cesty a nestačil už mířenou ránu zadržet.

Karina vykřikla a přitiskla si ruku na tvář. Měla pocit, že jí odumírá celá levá půle. Do očí jí okamžitě vyhrkly slzy, které jen tak tak zadržela.

Philip neudělal nic. Zůstal stát, schovaný za její drobnou postavou. Čekal, co se bude dít dál, zda se otec ještě víc rozzuří, zda Karinu odstrčí a vrhne se na něj se vším vztekem, který jím zmítal. Nic z toho se ovšem nestalo. James Wilmont totiž rázně vypochodoval z místnosti. Dál už Philip zbytečně neotálel. Obešel Karinu a rychle zamkl dveře, kdyby si to otec rozmyslel a vrátil se.

„Takže ty mě miluješ?“ hlesla Karina a modlila se, aby to nebyla pravda. Vnímala ho jako vlastního bratra, nejlepšího přítele.

Philip si vzdychl. Litoval, že mu světlo svíček padá do tváře. Tak si Karina mohla přečíst přiznání, které mělo zůstat ještě dlouho dobu utajeno.

„Ano, miluji tě. Už dlouho.“

Nastalo nepříjemné ticho, které mohlo znamenat jediné. Zkázu jejich přátelství, které zmizí v nenávratnu.

„Proč jsi mi to neřekl sám? Proč jsem se to musela dozvědět od otčíma?“

„Bál jsem se, že tě ztratím.“

Nevěděla, jak zareagovat. Už nikdy na Philipa nebude moci pohlížet jako na přítele. Miloval ji, to měnilo vše. I když ten pocit nikdy neokusila, věděla, že lásku k Philipovi necítí. Ne takovou, jakou by si představoval.

„Posaď se ke mně, prosím,“ usmál se na ni Philip smutně a sám spočinul na divanu. Karina zavrtěla hlavou. Nemohla být Philipovi tak blízko, ne teď.

„Takže se mu to skutečně povedlo,“ zachvěl se Philip.

„Co se mu povedlo?“

„Všechno zničil, rozdělil nás.“

Mlčela. To, co říkal, byla vlastně pravda.

„Prosím tě, Karino,“ naléhal. „Nezatracuj mě. Vím, že mě nemiluješ, ale to ještě neznamená, že musíme zničit to, co mezi námi bylo doposud. Přece si důvěřujeme, víš, že bych ti nikdy nebyl schopen ublížit. Tvé city naprosto respektuji.“

„Měl bys jít,“ řekla po chvilce ticha.

Přikývl. Potřásl hlavou a chystal se k odchodu. „Dobrou noc.“

Neodpověděla. Ulevilo se jí, když za ním klapl zámek. Pospíšila si ke dveřím a otočila klíčem. Potřebovala být sama, urovnat si myšlenky a vzpamatovat se z toho hrozného šoku. Nevěděla, čeho se má děsit dřív. Minulosti Roseberyho rodu, nebo snad Philipovy lásky?

Schoulila se pod peřinu a zavřela víčka. Potřebovala spánek, který by ji odtrhl od skutečnosti.

Jenomže tu noc už neusnula. Trápila se a dovolila slzám, aby ulevily její zraněné duši. Když začalo svítat, teple se oblékla a vydala se do stájí. Osedlala si svou sněhobílou klisnu Céres a vyjela z nádvoří. Zdálo se, že znovu pořádně přituhlo, od úst jí stoupala hustá bílá pára a studený vítr jí při divoké jízdě ostře šlehal do obličeje. Chladil tak alespoň ránu uštědřenou otčímem. Ránu, která naštěstí jen zčervenala.

Jakmile dorazila k lesu, sesedla z koně a opřela se bezmocně zády o strom. Nejraději by utekla, zanechala celou minulost tady, v místech svého dětství, a už nikdy se k ní nevrátila. Jenomže kam by šla? Co by si sama a bez prostředků počala? Neměla jinou možnost než tu zůstat a podvolit se sňatku s Roseberym. Zatočila se jí z toho hlava. Nenáviděla bezmoc a přesně ta se teď stala její trýznitelkou.

Céres se po ní znepokojivě ohlížela a zaržála.

„Ano, já vím,“ promluvila Karina. Vysedla zpátky do sedla a vedla Céres do nitra lesa. Neustále myslela na Roseberyho a děsila se jeho vzezření. Co když je přece jen ohyzdný nebo znetvořený? Děsila se jejich setkání a dne, kdy ho bude muset následovat na prokleté sídlo, které se stalo osudným už mnoha ženám.

Karina byla tak ponořená do svých myšlenek, že si nevšímala nepokojného frkání Céres. Kdyby jí byla věnovala trochu pozornosti, všimla by si, že v dálce před ní kdosi právě uskočil z cesty a schoval se za široký dub.

Jaký to pro ni byl šok, když se z boku najednou vyřítil obrovský stín a srazil ji ze sedla. Karina se držela pevně otěží, ale Céres zpanikařila, postavila se na zadní a vytrhla tak otěže Karině z rukou. Neohlížela se na svou paní a splašeně mizela pryč.

Stín, který dosud vnímala vpravo od sebe, už dostal podobu nejohyzdnějšího a nejzanedbanějšího muže pod sluncem. Cenil na ni černé zkažené zuby, obličej se mu leskl nánosem špíny a potu. Na sobě měl několik vrstev různě velkého a potrhaného oblečení.

„Co chcete?!“ vykřikla Karina a rychle se postavila na nohy. Muž se už nezdál být tak vysoký, převyšoval ji jen o půlku hlavy. Celou dobu nic neříkal, jen se na ni šklebil a v očích se mu objevila nebezpečná touha po krásné mladé dívce.

„Svlíkni se!“ sykl, až Karina zděšeně ustoupila.

„Tak dělej! Svlíkni se!“

On to myslí vážně, polekala se Karina. Očima těkala kolem stromů, zda nezahlédne nějakou zbraň, kterou by se bránila. Stačila by i větev, kterou by ho mohla udeřit do hlavy a omráčit.

Jenomže jeho trpělivost vzala za své. Když ho hned neuposlechla, vykročil k ní. Karina se chtěla vydat na útěk, ale strach jí nedovolil pohnout se z místa.

Najednou k ní natáhnul ruce a prudce ji vysvlékl z kabátu. Zbývalo už jen propracovat se k šatům a pak si náležitě vychutnat její panenské tělo.

Karina se konečně vzpamatovala, prudce couvla a odstrčila od sebe jeho nedočkávé ruce. Jen ho to pobavilo a vyburcovalo k dalšímu útoku, tentokrát ještě agresivnějšímu. Jediným pohybem jí natrhl živůtek a odhalil tak pevné ňadro. Instinktivně zkřížila ruce, to ho však znovu rozdráždilo.

Pohltil ji nevýslovný strach, když náhle zaslechla dusot koně. S nadějí pohlédla na cestu, ale nestačila ani vykřiknout. Útočník ji srazil k zemi a zalehl ji celou vahou, až skoro nemohla dýchat. V tu chvíli jezdec seskočil z koně a vrhl se na útočníka. Strhl ho z dívky, a najednou v ruce držel dýku, kterou prudce zabodl násilníkovi přímo do srdce.

„Jste v pořádku? Neublížil vám?“

Karina si uvědomila, že už nemá ruce zkřížené na prsou, a rychle se zakryla.

„Jste v pořádku?“ opakoval. Dívka však jeho hlas vůbec nevnímala. Dolehl na ni obrovský šok. Co všechno se mohlo stát, kdyby se tu neobjevil?

Pochopil, že teď z ní žádné kloudné slovo nedostane, obrátil se tedy zpátky k útočníkovi a zvažoval, jak s ním naloží. Popadl ho za nohy a odtáhl co nejdál od hlavní cesty.

To Karinu konečně probralo z letargie. Sledovala cizince, jak vláčí mrtvé tělo za sebou, a uvědomila si, že by se mu mohla hodit pomoc. Vykročila k němu, ale muž na ni křikl, aby raději zůstala u cesty a držela hlídku, kdyby se někdo objevil.

Uposlechla. Nejspíš to byl rozumný nápad. Rozhlédla se po cestě a spatřila Céres. Nejspíš to byla ona, kdo přilákal pozornost cizince. Když v lese spatřil splašeného koně, uvědomil si, že něco není v pořádku.

Otočila se, aby zjistila, kam cizinec vláčí mrtvolu, ale už ho nespatřila. Sebrala ze země kabát a oblékla si ho. Pak obrátila pozornost k Céres i druhému koni, černému vraníkovi, který vypadal velice nebezpečně, ale když k němu přistoupila, nebránil se pohlazení. Jako by věděl, že má zraněnou duši, a soucítil s ní. Ani si neuvědomila, kolik času už uplynulo od chvíle, kdy jí jezdec zmizel z dohledu. Hladila koně, vyčítala Céres, že ji tu nechala napospas, a promeškala tak mužův návrat.

„Je vám už líp?“

Trhla sebou a pohlédla na něj. Zatočila se jí hlava, když spatřila jeho tmavé oči, a musela se přidržet koně, protože se jí podlomila kolena. Muž jí okamžitě vykročil na pomoc, ale gestem ruky jej zarazila.

„Děkuji, jsem v pořádku,“ odvětila a odkašlala si. Muž ji zaujatě pozoroval.

„Zachránil jste mi život.“

„Měla jste štěstí, že jsem byl nablízku. Co vás to napadlo, pustit se sama do lesa? V dnešní době jsou nebezpečné i hlavní cesty, natož ty lesní.“

„Jezdím sem denně.“

„Dnes se vám to málem stalo osudným.“

„Naštěstí jste tu byl vy.“

Karina se mu znovu odvážila pohlédnout do očí a tentokrát vnímala jen krátké zatočení hlavy. Co se to s ní děje? Přece se nemusí bát muže, který ji zachránil. Byl mnohem vyšší než útočník. Oblečení mu padlo podle poslední módy, pevně přiléhalo k tělu a obkreslovalo tak svalnatou postavu. Ta však Karinu nezaujala tolik jako jeho ostře řezaná snědá tvář s mírným strništěm.

„Kdo jste?“ zeptal se.

„Karina Potterová. A vy?“

„Thomas,“ odvětil po chvilce ticha a zvědavě si ji prohlížel.

„Ještě jednou vám děkuji, Thomasi. Nebýt vás, nevím, co by teď se mnou bylo.“

„Měla byste se těmto vyjížďkám vyvarovat, slečno Potterová,“ řekl, když si všiml její zarudlé rány na obličeji. Myslel si, že to způsobil ten mrtvý… Okamžitě do něj uhodil vztek, ale ovládl se a zamířil ke svému koni.

„Doprovodím vás domů. Předpokládám, že žijete nedaleko.“

„Ne, domů ne.“

Zarazil se a pohlédl na ni. Karina se od něj musela znovu odvrátit. Jeho oči tak nesnesitelně pálily a vyvolávaly v ní pocit, že se s ní točí celý svět.

„Co bude s ním?“ ukázala do nitra lesa.

„Lesní zvěř se o něj postará. Nemusíte si dělat starosti, určitě nikomu chybět nebude. Naopak jsem celé společnosti dopřál menší laskavost.“

Karina přikývla. Pohlédla na Thomasovy ruce. Musel být neuvěřitelně silný. Pravděpodobně ho odmalička někdo trénoval, protože se na útočníka vrhl zkušeně a odhodlaně. V ničem nezaváhal. Je to snad bývalý voják?

„Měla byste být doma, slečno Potterová,“ prohlásil odhodlaně a chystal se vyhoupnout do sedla, když mu Karina položila ruku na paži.

„Nechte mě tu, prosím. Nechci se ještě vrátit domů.“

I když svou ruku dávno stáhla, cítil stále její dotek. Zamračil se a zavrtěl hlavou. „Přece nečekáte, že vás tu po tom všem s klidným svědomím zanechám.“

„Jsem vám moc vděčná, ale už to zvládnu,“ trvala si na svém.

Je tvrdohlavá, uvažoval v duchu. A to se mu svým způsobem líbilo. Jiná žena by využila této hrozné situace, schoulila by se mu do náruče a omdlévala by každou vteřinu. Ona ne. Vzpamatovala se z šoku velice rychle, což mu imponovalo.

„Ubytoval jsem se v nedalekém hostinci. Když už se tak moc nechcete vrátit domů, co kdybych vás pozval na něco teplého k jídlu? Alespoň se ohřejete a přijdete na jiné myšlenky. Tady byste být sama neměla.“

Uvažovala, že jeho nabídku odmítne. Ale proč by to dělala? Nechce se setkat s otčímem ani s Philipem, tady to také není příliš bezpečné. Thomas jí zachránil život, a pokud myslí své pozvání upřímně, bylo by zřejmě nevděčné odmítnout.

„Dobře, přijímám.“

Pomohl jí vysednout na Céres a sám se pak hbitě ocitl v sedle. Cesta byla dostatečně široká pro dva jezdce, takže mohli jet vedle sebe. A Karina si nenechala ujít žádný okamžik, kdy mohla Thomase tajně pozorovat. Byl to skutečně hezký muž. Její pohledy mu však neunikly a musel se nad nimi v duchu pousmát. Byla přesně taková, jak doufal.

Kapitola 4.

Thomas je vedl kolem vesnice. Záměrně se jí vyhnul, aby Karinu nijak nekompromitoval, ale v rozrušení z předchozích událostí to dívka sotva zaregistrovala. Ulevilo se jí, když konečně zastavili necelé dvě míle za vesnicí u hlavní cesty, kde stál i hostinec. Karina si uvědomila, že ačkoliv žije nedaleko, nikdy neměla příležitost podívat se dovnitř.

Sotva Thomas seskočil z koně, vyběhl ven mladý chlapec a hned od něj koně přebíral. Thomas mu dal minci, pak se sklonil a něco mu pošeptal. Karina tomu nevěnovala velkou pozornost, najednou na ni začala dopadat hrůza předchozích chvil.

Uvnitř bylo málo hostů, pouze dva muži, kteří si Karinu zvědavě prohlíželi. Hostinský přispěchal Thomasovi okamžitě v ústrety, ten ho však odvedl stranou. Karina je celou dobu sledovala a neušlo jí, jak hostinský pozdvihl obočí a pak jen úslužně přikyvoval. Když se k ní Thomas konečně vrátil, nabídl jí rámě a ukázal ke schodišti, které směřovalo k pokojům.

Zarazila se. Přece si po tom všem nemyslí, že s ním půjde sama do hostinského pokoje?

„Všiml jsem si, že máte roztrhané oblečení,“ pošeptal jí, aby to nikdo z hostů neslyšel. „Když si kabát vysvlečete, okamžitě upoutáte pozornost.“

Karina přikývla, pochopila jeho obavy. Jak si vůbec mohla pomyslet, že by ji snad chtěl zneuctít? To od této chvíle bude každého gentlemana podezírat z nějaké křivosti?

Následovala Thomase tiše nahoru. Když odemkl pokoj, zjistila, že uvnitř je příjemné teplo. Nejspíš ho hostinský považoval za velmi váženého hosta, když krb udržoval i za jeho nepřítomnosti.

„Udělejte si pohodlí,“ řekl a zavřel za sebou. Karina si přisunula židli k ohni, aby se trochu zahřála. Vzápětí si k ní přisedl i Thomas.

„Ten kabát byste si měla svléknout. Je nasáklý zimou, bez něj vám bude lépe.“

Karina se už chystala poslechnout, když si připomněla, že má potrhané šaty. Zůstala proto strnule sedět a položila si ruce do klína.

„Hned jak nám hostinský přinese trochu jídla, požádám ho, aby se tu zastavila jeho dcera a ty šaty vám trochu spravila.“

„Děkuji vám.“

Thomas se díval do plamenů a přemýšlel o dívce, kterou mu osud seslal do cesty. Doufal, že nevypadal příliš překvapeně, když mu prozradila své jméno, ale naprosto ho šokovalo. Měl v úmyslu se s ní setkat, ovšem ne za těchto okolností.

„Proč jste nechtěla jít domů? Každá dívka by si po takové události nepřála nic jiného.“

Karina si vzdychla. „Tomu byste nerozuměl.“

„Zkuste to, nejsem hloupý.“

„Tak jsem to nemyslela,“ zarazila se a prudce zčervenala. „Nechtěla jsem vás urazit.“

„Něco vás trápí. Když to v sobě budete dusit, moc si nepomůžete. Já jsem navíc cizinec, ničím neovlivněný, třeba vám poskytnu dobrou radu.“

Karina se už nadechovala, když je vyrušilo klepání na dveře. Hostinský přinesl dva talíře horké polévky, kousek uzeného masa a půl pecnu chleba. Mladá dívka, které bylo nanejvýš tak patnáct let, postavila na stůl láhev vína. Chystala se vzdálit za otcem, když ji Thomas zadržel a vysvětlil jí, že by ocenil, kdyby jeho přítelkyni pomohla spravit potrhanou látku. Dívka jen vytřeštila oči. Zřejmě si pomyslela, že jí šaty roztrhal Thomas, ale ten se nad tím jen kysele pousmál a na chvíli opustil místnost. Dívka si ještě odběhla pro několik špendlíků a pak se ke Karině zase vrátila.

„To vám udělal on?“ odvážila se špitnout, když se pokoušela neposlušnou látku sepnout tak, aby neodhalovala Karinina ňadra.

„Proboha ne!“ vykřikla Karina a dívka se začala ihned omlouvat. Víc ovšem Karina prozdradit nechtěla. Kdyby někdo našel v lese tělo toho násilníka, spojila by si to s jejím příchodem do hostince a Thomasovi by tím přidělala jen problémy.

Karina se prohlédla v malém zrcadle a usoudila, že dívka šaty lépe spravit nemohla. Takhle se už mohla před Thomasem objevit. Když spolu opět osaměli, přesunuli židle ke stolu a pustili se do jídla. Karina přemítala, kdo Thomas vlastně je. Zdálo se, že si ho hostinský předchází a zřejmě za to dostává slušnou odměnu.

„Myslím, že vám za záchranu nikdy nebudu moci dostatečně poděkovat,“ promluvila Karina, když dojedli.

„Tím se vůbec netrapte.“

„Nikdy by mě nenapadlo, že by se něco takového mohlo stát. Tady…“

„Teď už aspoň budete opatrnější.“

„To je doba skutečně tak zlá, že už se nemůžeme cítit bezpečně ani doma?“ vzdychla si.

„Člověk nemůže být nikdy dost opatrný.“

„Kdo vlastně jste?“

„Thomas, přece jsem se vám představil.“

„A jak dál? Moc toho o vás zatím nevím.“

„To jsme na tom stejně. Znám sice vaše příjmení, ale to je tak vše.“

„Máte pravdu,“ přikývla. „Možná je ode mě nezdvořilé se vás takhle vyptávat.“

„Ne, jste jen zdravě zvědavá. Řeknete mi už, proč jste šla raději se mnou do hostince, než abyste se vrátila domů?“

Karina mu po krátkém zaváhání nakonec prozradila vše o jejich rodinné situaci a připravovaném sňatku. Některé delikátní detaily však raději vynechala.

„Nemáte tedy jinou možnost než se provdat,“ usoudil Thomas. „To není záviděníhodná situace.“

„Kéž bych jen toho člověka aspoň znala. Vůbec nevím, jak vypadá, jen…“

„Jen co?“

„Slyšela jsem o jeho panství samé hrozné věci.“

„Jako například?“

„Ten hrad je prý prokletý. Jeho dědeček tam zavraždil svou manželku, samotní rodiče Roberta z Rosebery zmizeli za záhadných okolností a on sám…“

Thomas bedlivě naslouchal a troufal si hádat, jaké další pověsti na něj Karina vychrlí.

„Prý utrápil už dvě své manželky.“

„Skutečně? Nemohly třeba zemřít při porodu či při nějaké nešťastné nehodě?“ nadhodil a napil se vína.

„O tom se Philip nezmiňoval.“

„Ten váš nevlastní bratr?“

„Ano, on.“

Thomas si Karinu zaujatě prohlížel. Zdálo se, že ji ty pověsti vskutku vystrašily a ze svého snoubence má náležitý strach.

„A co si myslíte vy?“

„Jak si mám něco myslet, když prakticky nic nevím? Jsou to jen útržky… Ale… Co byste na mém místě dělal vy?“

Thomase ta otázka zaskočila, reagoval na ni však vzápětí.

„Provdal bych se za Roseberyho.“

Karina vytřeštila oči. „To snad nemyslíte vážně!“

„A proč by ne? Co o něm vlastně víte? Můžete věřit nějakým smyšleným historkám? A doma se už přece necítíte šťastná. Prakticky nemáte jinou možnost než se za Roseberyho provdat.“

„Nebo odmítnout!“ oponovala mu. „Můžu ještě odmítnout a dokonat to, co začal můj otčím. Promarnit rodinný majetek.“

„Pochybuji, že by to nechal Rosebery jen tak být.“

Karina se zamračila. „Zdá se mi to, nebo ho znáte?“

Thomas pozdvihl obočí. Teď nadešla jeho šance, jak dát do pořádku některé záležitosti a pokusit se mezitím přijít na kloub, z jakého důvodu ji nevlastní bratr tak vyděsil.

„Trochu ho znám.“

Karině okamžitě ožily oči. Rozproudil se v nich život, což dávaly najevo zvláštním světlem, díky kterému se zdála Karina ještě krásnější. Nemohl se teď na ni přestat dívat. Ano, byl tou dívkou naprosto okouzlen. Kéž by se k ní mohl přisunout blíž, dotknout se jejích vlnitých kaštanových vlasů a políbit ji na plné rty. Musel se hodně ovládat, aby to neudělal. Zničil by tak důvěru, kterou mu projevila. A navíc po události v lese…

„Je skutečně tak děsivý, jak ho Philip popisuje?“

„Není vůbec děsivý, pokud mohu soudit. Jak bych vám ho jen vypodobnil? Slyšel jsem už několik lidí říkat, že jsme si celkem podobní, pokud vás to uklidní.“

„Jestli mě to uklidní? To je ta nejlepší zpráva, jakou jsem zatím slyšela.“

„Mám tím být polichocen?“

Karina zčervenala, ale jeho otázku přešla. Přece jen se toužila dozvědět mnohem víc o muži, jehož ženou se má stát.

„A co víte o jeho panství?“

„Robertův dědeček skutečně zešílel, zavraždil svou ženu. A jeho rodiče bohužel zemřeli.“ V tu chvíli se odmlčel.

Karina s napětím očekávala, zda bude pokračovat, jenomže se zdálo, že Thomas řekl vše, co říct chtěl.

„A jeho ženy?“

„První žena zemřela při porodu, druhá uprchla s jejich sluhou.“

„Takže je to pravda. Hrad musí být prokletý, když se tam děje tolik zla.“

„Tolik zla? Ne, jen shoda okolností,“ zavrtěl hlavou Thomas.

„Jak moc se s Roseberym znáte?“ Karina přimhouřila oči. „Nejste tu snad proto, abyste zjistil, jak vypadá jeho nastávající?“

„Neviděl jsem ho už pár let, buďte bez obav. Jen tudy projíždím. A necítím se moc dobře, když mě obviňujete z nějakého pletichaření.“

Karina se znovu zčervenala. Nechtěla se Thomase nijak dotknout, ale zřejmě to udělala. Rychle se mu za to omlouvala. Celé jí to však připadalo jako podivná souhra náhod.

Usmál se na ni. „Přestaňte se už kát.“

„Nerada bych, abyste si myslel, že jsem nevděčná. Jsem jen ze všeho vystrašená a ten muž v lese… Zabil jste ho jen kvůli mně…“

„Tím se netrapte.“

„Starám se o sebe, když vy sám se musíte cítit mizerně. Je mi to tak líto. Kdybych si mohla vybrat, věřte mi, že bych si vyjížďku hned rozmyslela.“

„Já bych jinak nevolil. A nechvějte se už,“ natáhl k ní ruku a jemně po ní přejel.

Karina neucukla. Dotek jí byl velice příjemný. Vyslal jí do celého těla příjemný žár, který se v něm pomalu rozléval a uklidňoval ji.

„Mohu se vás přece jen ještě na něco zeptat?“ hlesla po chvilce.

Uvědomil si, že už ji utěšuje příliš dlouho. Odkašlal si a narovnal se, ruce si přitom položil do klína.

„Samozřejmě.“

„Co je pro Roseberyho tak důležitého na sňatku se mnou? Nenabízím mu nic. Otčím tvrdí, že je Rosebery bohatý, ale jeho rod nemá tak dlouhý rodokmen jako můj a sňatkem tak upevní své postavení u dvora.“

„V postavení u dvora si rozhodně polepší.“

„A to by ani nechtěl vědět, jak vypadám? Co kdybych byla znetvořená? Na tom mužům vůbec nezáleží?“

Thomas chvíli uvažoval, co v tuto chvíli může Karině prozradit. Nakonec se rozhodl upustit od své opatrnosti.

„Situace vašeho otčíma je všeobecně známá. Vaše jméno mi není cizí, slečno Potterová.“

Karina přikývla. Jistě, otčím dlužil už tolika lidem, že se to zkrátka muselo rozkřiknout rychlostí blesku. Pokud se drby donesly i k Thomasovi… Ale kdo vlastně Thomas vůbec je? Zaobírá se sebou a Roseberym a totožnost jejího zachránce jí přitom stále uniká.

„Pokud Rosebery na nabídku vašeho otčíma přikývl, bylo to jistě z důvodů, které jste sama zmínila, ale možná i proto, že nechtěl nechat nevinnou dívku v rukou muže, jakým váš otčím je.“

To by znamenalo, že Rosebery nemůže být tak špatný člověk, jak tvrdil Philip. Ach Bože, kde je vlastně skutečná pravda?

„Myslíte, že je Rosebery takto ušlechtilý?“

Thomas se rozesmál. Karina si nedovedla představit, co ho na otázce mohlo pobavit.

„Je to určitě dobrý člověk, pokud jste narážela na tohle, slečno Potterová.“

Zdálo se, že ji to opravdu uklidnilo. Najednou jí Rosebery nepřipadal až tak děsivý. Díky Thomasovi její myšlenky našly na chvíli klid a mohla se obrátit k němu samotnému.

„Vyprávějte mi také něco o sobě. Řekněte mi třeba své příjmení.“

„A k čemu by to bylo dobré, slečno Potterová?“ zeptal se Thomas a zavrtěl hlavou. „Věřte mi, mé příjmení by vám nic neřeklo. Jsem jen jeden z postradatelných šlechticů, který si nedaleko odtud vyřizuje soukromé záležitosti.“

„Snad vám můj otčím také nedluží nějaké peníze?“

„Ne,“ zasmál se Thomas. „To skutečně nedluží.“

„Zachránil jste mi život, řekla jsem vám o sobě tolik… A o vás nevím nic.“

„Víte, že jsem dobrý člověk,“ usmál se opět Thomas a znovu ji pohladil po ruce. Nemohl se ovládnout, i když věděl, jak moc se to nehodí. Nezdálo se však, že by Karinu dnešní útok v lese nějak nepříznivě ovlivnil v názorech na muže. Připadalo mu, jako by jeho dotek i vítala.

„Zabil jste kvůli mně. Kdo jiný by tohle udělal?“

„Každý, kdo by vás spatřil v nesnázích.“

„Já si to nemyslím, Thomasi,“ oslovila ho poprvé jménem a upřeně se mu zadívala do očí. Přečetl si v nich víc, než by sama kdy připustila. A tentokrát se od ní začal odvracet on, neboť cítil, kam by jejich setkání mohlo směřovat. Nechtěl, aby to zmařilo jeho plány. Už jejich náhodné setkání mu udělalo čáru přes rozpočet.

„Možná je čas doprovodit vás domů, slečno Potterová,“ usoudil náhle.

„Dotkla jsem se vás?“ polekala se.

„Ne, vůbec ne,“ ujišťoval ji.

„Tak proč už se musíme rozloučit?“

„Nechci být nezdvořilý, nevnímejte to špatně. Ale mám ještě nějaké povinnosti a vy sama byste měla být už doma. Určitě si o vás dělají starosti.“

Karina zvadla. Nechtěla se smířit s tím, že se musí s Thomasem rozloučit. Bylo jí s ním příjemně.

„Uvidím vás ještě někdy?“ odvážila se špitnout.

„Nejspíš už ne,“ odpověděl a snažil se při tom nevnímat její smutek. Pokud by si ho připustil, mohl by udělat nějakou hloupost.

„Takže je to tedy sbohem?“

„Bohužel ano.“

Karina se zvedla. Cítila, jak se jí slzy hrnou do očí a okamžitě je potlačila. To přece nedává smysl, říkala si v duchu. Vždyť toho muže ani neznáš! Zachránil ti sice život, ale tady se vaše cesty opět rozdělí!

„Doprovodíte mě domů?“

„Samozřejmě, přece vás nenechám jet samotnou,“ ubezpečil ji.

Celou cestu byla Karina zaražená a zdálo se, že i Thomasovi je líto, že ji musí opustit. Kousek za lesem ji políbil ruku a rozloučil se. Sice jí to neřekl, ale rozhodl se mrtvolu útočníka pečlivěji odklidit.

Karina se za ním dívala, dokud nezmizel mezi stromy. Pak se vydala domů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ďáblova nevěsta.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.