Obsah

ÚVOD

Zrodila se královna

Co se událo, než Alžběta II. nastoupila na trůn

Philip, vévoda z Edinburghu

Na líbánky si budoucí panovnice sbalila patnáct kufrů

Aristokratka s pevnou rukou

Přísná matka?

Tři synové

Tajemná dcera Anne Mountbatten Windsorová (*1950)

Královna jako hlava domácnosti, která čítá okolo 1200 zaměstnanců

Královna Alžběta II. a první premiérka Velké Británie lady Margaret Thatcherová (1925–2013)

Oficiální návštěva České republiky

Věrná přítelkyně psů

Královna a (nejen oděvní) protokol /malé intro/

Tradiční oblek nikdy neopustila

Královna a rychlé automobily

Královna přijala stovky významných osobností od politiků až po umělce

Ani královna nebyla ušetřena skandálů

Příšerný rok 1992

Samostatnou kapitolou v jejím životě byla lady Diana

Královna a Kate Middletonová, vévodkyně z Cambridge

Královna ve století džínsů, mobilů a počítačů

Kdo královnu „nemusí“, ale...

Má magická setkání s královnou

Královna jako objekt výtvarného umění i mediálních karikatur

Královna ve filmu i v knihách

Vyznání autorky

Soubor použitých a citovaných pramenů a literatury

Michaela Košťálová

Ze zákulisí života královny Alžběty II.

© Michaela Košťálová, 2016

© Nakladatelství Petrklíč, 2016 ISBN 978-80-7229-585-2

ÚVOD

Její Veličenstvo královna Alžběta II. je sice zcela současnou osobností, ale ve skutečnosti patří její charisma, autorita, čest a zásady dobám legendárních panovníků 19. století i eleganci období moderního meziválečného splendoru, což ji dnes staví po bok všech těch velikánů, z nichž už v dnešní době prakticky nikdo nežije. Stejně jako je skvělou panovnicí, je proto také žijící legendou britské i světové historie. „Ráda bych jí nahlédla do hlavy, protože poznala každého státníka, každého vládce, každou hlavu státu, každého premiéra a každého prezidenta za posledních šedesát let. Nikdo jiný na světě nemá takovou zkušenost,“ hodnotí trefně pro dokument Alžběta II. a její premiéři britská redaktorka Judy Wadeová. A skutečně, britská panovnice v současné době díky své neuvěřitelné vitalitě a moudrosti dokonce překonala nejeden pomyslný rekord včetně zdolání médii ostře sledovaného „rekordu“ nejdéle sloužícího panovníka v britské historii… Je výjimečnou ženou po všech stránkách. Ovšem nejen pro svou urozenost či postavení královny, nýbrž i pro vrozené vnitřní kouzlo a moudrost ženy, která se během svého života dovedla vyrovnat s mnohým, a to například jak s luxusem Buckinghamského paláce, tak i s tvrdou manuální prací a nejistými podmínkami, které panovaly v závěru 2. světové války. Již od dětství byla něčím více než jen obyčejnou dívkou z lepší společnosti. Byla mnohem intelektuálněji založená a více než panenky ji prý vždycky zajímali cínoví vojáčci a koně. Vyčnívala. Alžběta II. je skutečně rozenou královnou i ženou, již do čela britského království přivedlo hned několik zvláštních náhod. Ale v náhodě a maličkostech je Bůh, jak se říká, není-liž pravda?

Knižní zamyšlení, které drží vážený čtenář v ruce, je dílem české historičky, specialistky na historii meziválečného období (zejména v Čechách). Autorka se ve své knize snaží co nejvíce přiblížit osobnost britské královny spolu s jejím civilním i vladařským životem především běžnému čtenáři, který může panovnici velmi obdivovat, může ho na druhé straně ponechávat chladným, ale současně může i podléhat jistým klišé a polopravdám, které se o britském dvoře a jeho pro nás nezvyklých tradicích v tuzemsku často objevují. Co je pravda, co je naopak jen domněnka?

Královna Alžběta II. je zde představována z mnoha úhlů pohledu, avšak klíč k jejímu uchopení je obdobný, jako tomu bylo u úspěšné autorčiny trilogie pojednávající postupně o soukromí T. G. Masaryka, Milady Horákové a Karla IV. Dílo je věnované majestátu a civilnímu lesku panovnice, jejíž osud, život, schopnosti i vládnutí jsou plně (a rozhodně právem) souměřitelné s nejstaršími a nejvybranějšími panovníky evropské kultury.

Slavnostní korunovace královny Alžběty II. v roce 1953

Zrodila se královna

„Nemám za sebou jen množství tradic, které se tisíce let vyvíjely, ale i živoucí sílu a majestát Commonwealthu – společností starých i nových spojených božskou vůlí.“

(Alžběta II. a jeden z jejích známých citátů)

Her Majesty Queen Elizabeth II., u nás známá jako královna Alžběta II., je nejdéle vládnoucím a patrně světově nejznámějším panovníkem na britském trůnu za celou dobu jeho historie. Pomyslné vítězství nad ní donedávna držela už jen její vzdálená rodová předchůdkyně z 19. století, podle níž byla tato doba také pojmenovaná jako viktoriánská , totiž Queen Victoria – královna Viktorie (1819 –1901) . Ta britskému impériu panovala neuvěřitelných 23 226 dní. K tomu, aby současná panovnice rekord své předchůdkyně vyrovnala a pak jej alespoň o nějaký ten rok ještě překonala, zbýval Alžbětě II. donedávna už jen necelý rok… Dnes však už lze Alžbětu II. jako nejdéle vládnoucího panovníka na britském trůnu skutečně označit. Stává se tak jednou z nejvýznamnějších panovnic v historii Británie. A jde tedy i o jeden z těch méně závažných, a přesto svým způsobem nanejvýš důležitých důvodů, proč si významná panovnice stále – na rozdíl od jiných svých evropských královských protějšků, které vládu v minulosti postupně předávaly mladším následníkům, – svůj trůn a vládu pečlivě držela a dosud drží. A tak královninu vitalitu, odvahu a odhodlanost stále panovat a tak dobře ve svém věku vypadat nelze neobdivovat (i když si může mnoho lidí, a to nejen Britů, právem myslet, že by se měl k panovnickému trůnu dostat také její syn, korunní princ Charles, či v současné době velice populární dvojice – korunní princ William a jeho manželka Kate, vévodkyně z Cambridge ).

Alžbětina odhodlanost pokračovat však již na počátku roku 2015 signalizovala, že se historie britských panovníků patrně brzy přepíše a nejdéle vládnoucí panovnicí s převahou dalších roků tak bude s velkou pravděpodobností právě ona. Stalo se. Elegantní a zvláštním charismatem nabitá žena, která prožila kompletní historii moderní doby od meziválečného období přes 2. světovou válku, moderní období tzv. „sátých“ let a nakonec vstup do nového milénia – 21. století, jehož ozvěny ve světě jsou minimálně rozpačité, je stále zde. A právě díky ní a díky svým tradicím a pevným postojům se moderní Británie dokázala jako jedna z mála zemí vypořádat s 21. stoletím snad nejlépe. Ano, i současní Britové, dnes značně ovlivnění vzorem kulturně jinak založených Spojených států amerických, jsou samozřejmě nadšeni všemi moderními technologiemi, nosí džínsy a například londýnská podzemka je jeden velký babylon, ale je to přitom stále země, kde jakákoliv společenská událost má dodnes přísný řád, protokol a dress code (společenský oděv), kde lordi nosí hermelíny a korunky, ženy lodičky a kloboučky, gentlemani fraky či žakety, což lze nejen obdivovat, ale osobně si myslím, že konkrétně z pohledu naší země, která měla mnohokrát v historii šanci být na podobné úrovni, jen tiše závidět. Zní to banálně, ale i toto jsou zásluhy velké britské panovnice – královny, která i v moderním věku dbá především o pokračování historie, nikoliv o násilné měnění starého na něco „šíleně nového“ jen proto, aby se Británie nelišila od jiných zemí. Británie se lišit nechce – Británie je zkrátka svá. Což však není otázka spojená s rozhodnutím, zda se lišit, či nelišit, nýbrž s národním uvědoměním, s uvědoměním si mimořádné historie, které je každý panovník (kde mají republiku, tam prezident), v Británii dnes Alžběta II., přijetím své role zavázán a povinován. Alžběta II. v tomto ohledu svou roli plní, jak se později dočteme, až mimořádně odpovědně a je dobře, že „přizpůsobování se okolí“ probíhá v Británii jen velmi rozvážně i navzdory nejrůznějším tlakům okolních států, které mnohdy neváhají si ze svérázné Británie sem tam pro její staré tradice utahovat. Jenže přiznejme si: v jaké jiné době může být vhodnější dodržovat jistá měřítka než právě ve století, které takřka všechna ztratilo?

Ale vraťme se zpět k Alžbětě II., panovnici, která zažila za svůj život třináct britských premiérů, nevyjímaje slavnou britskou premiérku a první ženu v tomto úřadě vůbec – Margaret Thatcherovou (1926 –2013), módu od rób ještě z konce století přes zvolněná 60. léta až po džínsovou současnost, k ženě, která na vlastní oči spatřila takřka všechny velké osobnosti světové politiky a kultury celého i první čtvrtiny 21. století…

Queen Elizabeth II. (Elizabeth Alexandra Mary), u nás známá především pod počeštěným jménem královna Alžběta II., se narodila jako nejstarší dcera prince Alberta Frederika Artura Jiřího, později krále Jiřího VI. (1895 –1952) a jeho ženy Alžběty – Elizabeth Bowes-Lyon (1900 –2002), a to dne 21. dubna roku 1926 na Bruton Street 17 v londýnské čtvrti Mayfair přesně ve dvě hodiny a čtyřicet minut ve znamení Býka a s osobním číslem 7, které mnoho lidí považuje za šťastné, popřípadě alespoň za číslo, které vždy signalizuje nějakou výraznou proměnu či událost. Přičemž zvláštním momentem už byl vlastně hned její samotný příchod na svět, který nenastal přírodní, tradiční porodní cestou, nýbrž umělým císařským řezem. Zákrokem do těla matky, který byl ve 20. letech  století ještě jen málo zavedený, a tudíž o to riskantnější. A uvědomíme-li si, že i v současné době, kdy je tento zákrok už běžný, mohou vzniknout chyby a jistá rizika, pak jistě jde při představě operace Alžbětiny matky o tolik let dříve nejedné ženě ledový mráz po zádech. Bohužel však nebylo na výběr. Samovolný porod byl tehdy pro vévodkyni z Yorku, Alžbětinu matku, velmi náročný a po neúspěšných čtyřiadvaceti hodinách bolesti  rozhodl ošetřující gynekolog o zásadním okamžiku – císařském řezu a vyjmutí malého miminka – holčičky.

Jen na okraj, problematiku prvních císařských řezů v Británii na počátku 20. století zachycuje poměrně dobře a srozumitelně úspěšný britský historický seriál Panství Downton v momentě, kdy jde v jedné z epizod při porodu nejmladší z dcer lorda Granthama Cybil o život a přivolaný lékař konstatuje, že jedinou možností, jak zachránit život matce i malému miminku současně, je právě císařský řez. Ale zároveň upozorňuje, že jde o metodu, která je riskantní, protože není dostatečně vyzkoušená, čehož se tradiční rodina lekne a vsadí raději na přirozenou, byť bolestivou a nebezpečnou přírodní cestu. Seriálový příběh ovšem končí tragicky, neboť po těžkém porodu nakonec přežívá pouze novorozené dítě. Nutno přitom podotknout, že tento příběh není zasazen do třídy obyčejných lidí, nýbrž mezi elitní aristokratické obyvatele velkého venkovského panství, kteří měli v té době k dispozici ty nejlepší dostupné možnosti…

V případě skutečné události, kdy přicházela na svět současná a dnes také patrně nejznámější královna na světě, dopadlo ale vše na výbornou. Že bude Alžběta výjimečná, bylo dáno nejen její krví, ale i čímsi božským, v co sama oprávněně po celý život věřila. A úplně tradiční a obyčejné nebylo ani jméno, které jí bylo vybráno. Prosadil si je otec Jiří VI. podle jména své milované manželky, Alžbětiny matky. Návrh ovšem nebyl původně nikterak nadšeně přijímán. Nakonec však pomohlo odvolání na Alžbětinu dávnou předchůdkyni z období manýrismu a tzv. tudorovské gotiky  Alžbětu I. (1533 –1603). A tehdy jako kdyby osud malé holčičky rozhodl: „Ty budeš královna!“ Jméno bylo nakonec přijato, aniž by kdo samozřejmě tušil, že skutečně půjde o druhou královnu tohoto jména na britském trůnu.

Nicméně na aristokratickou, královskou dívku byla Alžběta už od dětství velmi zvláštní. Byla temperamentní, zvídavá, mnohdy neposedná a tvrdohlavá, ale zároveň velice rozumná. „Viděli jsme maličkou. Je rozkošná, má pěknou pleť a oslnivé světlé vlásky,“ zapsala si o malé Alžbětě krátce po narození její babička, matka krále Jiřího VI. královna Marie – Queen Mary – (1867 –1953) do svého deníku. Pro svou roztomilost si od rodičů dívenka vysloužila také milou přezdívku Lilibet, jak ji v soukromí rodiče častokrát oslovovali. Že se ale za tvářičkou malého andílka skrývá velice temperamentní a zvídavá slečna, nezůstalo skryto dlouho.

Poměrně zajímavě a dobrodružně prožila tzv. holčičí věk malá budoucí panovnice, o níž se zpočátku dosti dlouhou dobu ani neuvažovalo, že by vůbec kdy panovnicí být měla – i proto, že byla dívka, a navíc byl jasným dědicem trůnu její strýc. Alžběta byla podobně jako celá řada výjimečných žen bystré dítě a na děvče nezvykle inteligentní a učenlivá, nebojácná, spíše s chlapeckou odvahou a povahou nežli dívčí. „Jako dítě byla velmi pyšná a opovážlivá, což jí vyneslo nejeden trest a výprask. Dochovalo se několik úsměvných příhod. Například ta ze setkání s jedním z nejstarších důstojníků koruny, který se s Alžbětou potkal na chodbě. Vesele ji pozdravil: ,Dobrý den, malá dámo.‘ Princeznička mu na to odpověděla: ,Nejsem žádná malá dáma,  jsem Její královská Výsost princezna Alžběta.‘ O celém incidentu se doslechla královna Mary, která princezně vynadala a donutila ji omluvit se,“ uvádí jednu ze známých příhod M. Ducháčková v Týdeníku Dotyk. Alžběta byla odjakživa svá a svou osobitost podtrhávala i zájmy a svérázným výběrem hraček. „Již v útlém věku se u Alžběty projevila vášeň pro koně a spíše chlapecké hračky. Zatímco ostatní holčičky si hrály s panenkami, princeznu zajímal mnohem víc houpací koník a olovění vojáčci,“ vypráví o princeznině zajímavém rysu Ducháčková.

Alžběta byla skutečně jiná, i to ji už od počátku předurčovalo k roli schopné a odpovědné členky královského dvora, třeba i královny, což podvědomě cítila zejména její babička Mary. Byl tu ovšem stále ještě strýc, který sváděl tou dobou boj v osudovém výběru mezi ženou svého srdce a britským trůnem, a dost dlouhou dobu nebylo jasné, zda si vybere ženu, anebo korunu. Alžběta v útlém dětství vyrůstala v relativním klidu v dívčím stylu a po korunovaci svého otce Jiřího VI. za krále žila už v Buckinghamském paláci, který je domovem britských panovníků více než 150 let. Zde se učila základním dovednostem a znalostem, místní etiketě a především protokolu způsobné mladé slečny. Mezi její osobní učitele, kteří za ní pravidelně docházeli, patřil například tehdejší arcibiskup canterburský. Mnoho cenných rad jí ale během dětství předala také její babička Mary, která nějakým zvláštním vnuknutím stále silněji tušila, že se nový britský král chlapeckého potomka, a tedy ani následníka patrně už nikdy nedočká. A tak se snažila „nenápadně“ zasvětit do tajů ústavních dějin, korunovačního ceremoniálu, politiky i dějepisu svou milovanou Alžbětu. Ostatně byla to právě babička Mary, se kterou měla Alžběta odjakživa patrně nejvíce společných genetických rysů. Nejen očividnou krásu a eleganci ženy z vysoké společnosti, ale i dokonalý smysl pro tradici, umění a módu. Babička Mary byla totiž nejen jednou z nejelegantnějších manželek britských panovníků, ale současně i jednou z mála žen, které soukromě vystudovaly dějiny umění. Navíc byla vášnivou sběratelkou starožitností a dodnes se o ní traduje, že její obrovské sbírky nejrůznějších předmětů nebyly jen oslňující, ale současně královské rodině i finančně v nelehkých dobách 2. světové války nejednou pomohly. Říkalo se také, že když si královna Mary nějakou sošku nebo hrníček někdy někde vyhlédla, nemohlo ji pak nic zastavit před jejich získáním. Buďto vyhlédnutý předmět dostala darem, anebo jej sama odkoupila. Podnikavá, krásná, inteligentní, uměnímilovná – to byly babiččiny vlastnosti, které formovaly i malou Alžbětu. Později, když už byla starší, byla vlastně tak trochu právě kvůli ní v království založena také speciální dívčí škola Buckinghamského paláce, kam měla mladičká královská dcerka za úkol pravidelně docházet, a to spolu s ostatními urozenými děvčaty svého věku na hodiny pro ženu tehdy stále ještě nezbytných dovedností. Důvodem bylo i přání Alžbětiných rodičů, aby jejich dcera nevyrůstala úplně izolovaně od ostatních dětí jejího věku a přibližně stejného společenského postavení. Navíc bylo v neposlední řadě nutné zkrotit chytrou uličnici, která by si nezadala se stejně starými chlapci. Úkolem speciální školy bylo především připravit děvčata na roli budoucích žen, manželek a matek, čemuž byly přizpůsobeny i vybrané předměty. Sem náleželo například vaření, šití, pletení a vyšívání, ale i úzce zaměřená příprava přímo na roli ženy jako matky. Je možné, že člověka méně znalého historie mohou tyto předměty poněkud překvapit, tím spíše že jde o školení malých princezen a jedné možná budoucí královny, jenže i zde platila zásada, že žena – ať už je to vévodkyně, lady, paní, či sama královna – by měla vždy všechny dovednosti, které za ni bude později činit služebnictvo, sama znát a umět. Jednak proto, aby nevznikal prostor pro pomluvy, a jednak i proto, aby nemohla být aristokracie svými služebníky záměrně tajně ovládána. Navíc bylo považováno za samozřejmost, že se šlechtici – stejně jako obyčejní lidé – v případě nouze umí bez problému postavit k jakékoliv práci, ať už by šlo o šití, vaření, hospodaření, anebo profese ryze mužské. Těžko říci, jak brilantní se královna stala například kuchařkou, ale sama podstata výuky se jí vepsala hluboko a doživotně do mysli. Věděla totiž, že jako královna nesmí nikdy váhat a od běžných prací a lidí je vykonávajících se distancovat, což prokázala v průběhu svého života mnohokrát.

Tzv. domácí práce ale nebyly samozřejmě jediným směrem vzdělání, které malá šlechtična absolvovala. Kromě svého rodného anglického jazyka se naučila velice dobře jazyku francouzskému a mnoho času věnovala také královskému a diplomatickému protokolu. Tedy všem těm úkolům, na které zejména v dnešních pohádkách všemožné princezny pokaždé tolik žehrají, byť pocházejí třeba i z toho nejfantastičtějšího světa. Pro Alžbětu byl však tento „pohádkový“ svět všední realitou, ve které se narodila a která měla být a také byla jejím světem i osudem. V dívčích letech si mimo jiné osvojila i umění jízdy na koni, které ji provází až do jejího vysokého věku a které geneticky předala také nejednomu svému potomkovi. Poprvé se do sedla svého malého poníka – klisničky Peggy – posadila už ve čtyřech letech, a to prý velmi hrdě a s odhodlanou samozřejmostí. Psal se rok 1930. Pro slečnu jejího postavení to jistě bylo vzdělání kvalitní a plně dostačující, jenže malé Alžbětě se zdálo nakonec v úhrnu spíše prázdné. Zajímala se totiž i o všechny ostatní obory a věci, kterým se věnovala nejčastěji pánská část její rodiny. Tatínek, strýc… Historie, architektura, archeologie, zeměpis, vývoj technologií, zvířata a příroda… Sama totiž cítila, že má na víc než jen na ryze ženské záliby a práce. To ostatně může dokazovat například i její zájem o skautské hnutí, jehož se stala patronkou už v roce 1952. Zajímavou historkou z tohoto období Alžbětina života je příhoda z raného dětství, již zmínila v dokumentu o zahradách Buckinghamského paláce vrchní kurátorka královského paláce, historička Lucy Worsleyová. Dodnes se totiž prý v Británii vzpomíná na to, jak se královna matka jednoho dne velice polekala, když se její devítiletá dcera Alžběta z ničeho nic vrátila zvenku úplně zmáčená a pokrytá zvláštním zeleným slizem. Vysvětlení na sebe nenechalo dlouho čekat. Alžbětu totiž velice fascinoval speciální druh místní kachny se lžicovitým zobákem, která už léta žije v rybníku buckinghamských zahrad, a proto vždy, když jen trochu mohla, šla záležitost, která jí nedala spát, prozkoumat.

Jednoho dne ovšem zkoumala tak dlouho a tak usilovně, že se jí při hledání kachního hnízda podařilo spadnout do vody… Vše ale dobře dopadlo a Alžbětin pád neměl žádných vážnějších následků, pomineme-li zničené dívčí šatičky.

Alžběta byla zkrátka dívka a žena k velké budoucnosti přímo stvořená a je docela možné, že kdyby bývaly šly dějiny úplně jiným směrem, mohla být z Alžběty II. – „Alžběty Windsorové“ – například uznávaná vědkyně. Členkou královského dvora by v takovém případě zůstala tak jako tak, ale je nepravděpodobné, že by se svým elánem a mimořádnou inteligencí chtěla zahálet a zůstávat ve stínu pouze společenských aktivit. Osud – Bůh – jí však nakonec přichystal mnohem úžasnější a odpovědnější „kariéru“. S přibývajícími léty a stále výraznější, zmodernizovanou proměnou okolního světa si Alžbětu brzy samy našly i další její tak trochu vytoužené činnosti, a dokonce i některé ryze mužské, jako například řízení automobilu či samotná údržba tohoto moderního prostředku. Tomu se naučila za 2. světové války, kdy usilovně pomáhala ženskému pomocnému sboru. Tehdy už bylo jisté, že Alžběta skutečně není nacukrovaný andílek z paláce a roztomilá holčička tatínka krále odrážející krásu své matky i babičky, ale že jde o nadanou mladou ženu, která se umí stejně postavit čelem k ženským údělům a krajkové toaletě jako k tvrdé práci, k politice i protokolu, v jehož povinnostech začala navíc postupně stále více zastupovat svého otce. Mladá dívka tak najednou disponovala pozoruhodnou syntézou vlastností a schopností, jaké mnohdy neměli ani někteří urození zjemnělí muži, kteří nezřídka tak trochu rádi zůstávali pod ochranou svého vysokého postavení. Alžběta ne. Byla dcerou krále, ale zároveň i obyčejnou mladou ženou, která byla připravena pracovat všude tam, kde ji tehdejší Británie potřebovala nejvíce.

Osud zkrátka zřejmě chtěl, aby britské království mělo po nějaké době zase jednou mimořádnou a legendární panovnici. Když pak zemřel Alžbětin nemocný otec král Jiří VI. a její strýc Edward už dávno předtím na trůn abdikoval z (pro britské protokolární konvence nešťastné) lásky, aby si mohl vzít za manželku vytouženou Američanku Wallis Simpsonovou, přišel naprosto zásadní zlom. Británie tak získala za královnu onu zvláštní mladou dívku, která se sice stala panovnicí tak trochu omylem a neočekávaně díky shodě náhod, ale o to svědomitěji a déle jí doposud vládne…

Vraťme se ale zpět k jejímu narození. I její „birthday“ – tedy narozeninový den – je zvláštní. Zajímavé na královniných narozeninách jsou jejich tradiční oslavy, které probíhají dvakrát ročně. Pokaždé tedy jak dne 21. dubna, kdy skutečně přišla na svět, tak i v jednu z červnových sobot téhož roku… Zvláštností tohoto specifického zvyku je, jak vidno, jeho dualita. Přičemž důvodů, proč tomu tak je, existuje hned několik. Jedním z nich je, že si královna přeje vždy učinit zvlášť komorní, soukromou oslavu a zvlášť pak velkou společenskou událost pro veřejnost, ale současně bere ohled na datum svého narození, které většinou v britských podmínkách přináší stále ještě nevlídné chladné, deštivé počasí, které by pro velkou oslavu samozřejmě přicházelo v úvahu jen velice složitě. Dva termíny tak jistí nejen soukromí, ale i co nejlepší podmínky pro hosty a gratulanty veřejných oslav.

Posunuté narozeniny jsou zvláštností v tomto případě i při pohledu na královnin život z hlediska pohybu a postavení planet ve dnech, kdy se královna narodila a kam své narozeniny posunula.

U Alžběty II. totiž není horoskop vůbec jednoznačný, a tím méně jednoznačně vysvětlitelný. Navzdory okolnosti, že na první pohled působí jako typ ženy narozené ve znamení Skopce (Beran), její oficiální den narození, který je již prvním dnem znamení Býka, hovoří o opaku. Mnohé vlastnosti britské královny, její kvality i pevné postoje, přes které, jak se u nás říká, „vlak nejede“, by tak přesně odpovídaly kvalitám i rysům lidí ohnivého znamení Berana, přesto je oficiálně naopak znamením Býka. Důvod tohoto zvláštního astrologického profilu je totiž ve skutečnosti úplně jinde. Je jím ascendent čili astrologická dispozice, která člověka může úplně změnit. A právě u Alžběty II. je vliv ascendentu, který má v jejím horoskopu dokonce ještě větší podíl, než je její vlastní sluneční znamení, zcela evidentní. Alžbětin ascendent se nalézá ve znamení Kozoroha. Přihlédneme-li proto k jejímu ascendentu, pak je zřejmé, proč je Alžběta tak brilantní panovnicí, mimořádně inteligentní a pevně odhodlanou ženou. Je to právě znamení Kozoroha, které svým nositelkám přináší ono výjimečné kouzlo, nadání, smysl pro tradici, a zejména neúnavnou a charakteristicky neutuchající pracovní výdrž. Ascendent je cosi jako náš zrcadlový odraz ve společnosti. Můžeme být narozeni třeba ve znamení něžných Ryb, ale máme-li silný vliv ascendentu třeba ve Štíru, vždy z nás bude už na první pohled patrný Štír. A britská panovnice je skutečně svému kozorožímu ascendentu mimořádně věrná a podobná. Bez zajímavosti ovšem není ani posun jejích oslav, který se odehrává obvykle v červnových dnech, tedy v době vlády znamení Blíženců. Znamení, jemuž vládne planeta Merkur a které má největší dispozice právě pro diplomatická, politická a řečnická nadání… Že je Alžběta velmi diplomaticky založená, o tom vypovídá nejen její celoživotní zkušenost. Je tedy zajímavé, že sama jako kdyby přesně věděla, do jakého astrologicky vhodného období má své narozeniny nejlépe posunout. Období Blíženců je tak výhodnou dobou nejen z hlediska britského počasí a zvyků, ale nakonec velice pěkně sedí i z hlediska astrologie.

Avšak vraťme se od astrologických výkladů zpět do historie, nyní ještě o něco vzdálenější…

Londýnu vévodí i v dnešní době zejména novogotický sloh.

Pohled na Westminsterský palác, jehož autory byli vyhlášení architekti Charles Barry a Augustus Welby Pugin (Foto J. Dohnalová)

Co se událo, než Alžběta II. nastoupila na trůn

Smrt krále, abdikace, Wallis Simpsonová i konspirační teorie o Jacku Rozparovači

Událostí, které přímo předcházely nástupu mladé dívky na britský trůn, nebylo rozhodně málo, a tím méně nezanedbatelný byl jejich význam. Celá historie, která vypadá pro jakéhokoliv nezúčastněného člověka zvenku jako skutečně boží přání, popřípadě, vědecky a racionálně řečeno, obrovská shoda za sebou jdoucích náhod, se začala psát v podstatě okamžikem smrti krále Jiřího V. (1865 –1936), Alžbětina dědečka. Ten se stal následníkem trůnu a posléze i králem po smrti svého staršího bratra, osobnostně diametrálně odlišného Alberta (1864 –1892), jehož – řekněme – bohatý, na britský protokol, ale stejně tak i na upjaté chování mnoha obyčejných lidí volný způsob života se stal pro veřejnost terčem řady sporů, dohadů, konspiračních teorií i až mystifikujících báchorek. Jen pro zajímavost uveďme, že některé z těchto teorií spojovaly prince Alberta se slavným a nikdy neodhaleným britským sériovým vrahem Jackem Rozparovačem (Jack the Ripper). Prý se s ním měl nějak znát… Přestože historici i odborníci na Rozparovače, tzv. „ripperologové“, tuto teorii už mnohokrát úspěšně vyvrátili a vyjádřili pochybnost, zda se kdy mohli tito dva lidé setkat, senzačnost znění zaručila, že tato pseudoinformace nikdy úplně neutichla a stala se jakousi legendární vymyšlenou senzací. Celý Albertův životní příběh nakonec zpopularizovala i jeho záhadná smrt, na niž se opět objevil nespočet verzí a vysvětlení. Zatímco některé verze přinesly vysvětlení, že prý se šlechtic patrně předávkoval morfiem, jiné tvrdily, že se naopak rozhodl odcestovat na pustý ostrov s názvem Wight, kde prý svůj život v anonymitě a zapomnění dožil až do samého přirozeného konce. Tak či onak, po jeho odchodu ze světa živých se otevřel prostor pro vážné přemýšlení o budoucím britském panovníkovi, na kterého se vyloženě hodil jeho mladší bratr Jiří V., jenž ctil dvorní etiketu a namísto tajuplných duševních hnutí a dobrodružství holdoval literatuře, vysokému výtvarnému umění, historii i sběratelství. Známá je například jeho sbírka známek. Tak získala Velká Británie a všechny k ní náležící oblasti nového a velmi schopného krále, i když lze možná říci, že místy skutečně až příliš upjatého. Tuto skutečnost opět dobře zachytili tvůrci už zmíněného populárního britského seriálu Panství Downton, kde je právě o Jiřím V. a jeho konzervativním přístupu a spíše nedůvěře k novinkám moderní doby zmínka. Konkrétní je pak scéna, kde se přímo hovoří o králově nechuti k novému fenoménu, jakým je rádio a rozhlasová tvorba. Ano, rozhlas král skutečně neměl rád, ale nakonec se na přání občanů rozhodl tohoto média přece jen využít, zejména pro svůj vánoční projev. Panovníkem byl ale schopným, ctěným a velmi váženým. Zejména v době, která postupně ztrácela hodnoty a měřítka starých historismů a byla poznamenána celou řadou dramatických změn jako například růstem vlivu socialismu, komunismu, ale třeba i obdobím působení prvního britského labouristického předsedy vlády. Jiří však své země udržel s čistým štítem. Když pak nadešla jeho poslední hodinka, vynořil se vážný problém, kdo bude jeho nástupcem, po letech znovu a snad ještě kuriózněji, než tomu bylo v případě jeho a jeho staršího bratra.

Na řadu se dostal Jiřího nejstarší syn a strýc budoucí královny Alžběty II. Eduard VIII. (1894 –1972). Tato volba ovšem nebyla šťastná. Nejstarší Eduard se totiž doslova odrodil dvornímu „géniu loci“, který naopak plně nahrazovala vášeň takřka pro vše, co je americké. Duší a záhy i chováním rozhodně byl, lze-li to takto říci, minimálním Britem, zato vzorným a přesvědčeným Američanem. Spojené státy obdivoval. Obdivoval jejich kulturu, styl života, historii i demokracii, což bylo něco, co diametrálně kontrastovalo se starým aristokratickým stylem britské kultury a její historie. Miloval jazzovou hudbu a oblékal se velice demokraticky jako rodilý Američan. Jenže vedle toho všeho měl právě on  jakožto dědic nárok na britský trůn přednostně. A snad by i celý jeho americký styl života nakonec prošel, nebýt ovšem jeho vášnivé lásky k Američance Wallis Simpsonové (1895 –1986), ženě, která byla označována nejen jako elegantní a mimořádně chytrá, ale současně i jako cosi, co bychom dnešním jazykem nazvali nebezpečná žena, zlatokopka. Ať už ale byla celá minulost jakákoliv, co se Wallis rozhodně upřít nedalo, byla její vysoká inteligence a schopnost udržet krok s muži, které si právě svou nevšedností získávala a podmaňovala. Ve své době byla ženou na správném místě, přestože by mnozí současní lidé o ní řekli pohledem 21. století, že byla naopak výstřední, a nikoliv sexy. „S útlou postavou, neobdařená vnadami, poutala vždy pozornost vtipem, smíchem, oblečením,“ popisuje například její zjev typické módní periodikum dneška Proženy.cz, publikující každodenně oblíbené módní a live stylové články zejména pro běžné české ženy ve věku cca od dvaceti do šedesáti let. Jestli byla Wallis taková či onaká, to už je ostatně věc úhlu pohledu. Každopádně pohled následníka trůnu Eduarda byl více nežli jasný. Do Wallis, která byla vdaná a ještě před tímto fatálním vztahem s muži nějakou tu zkušenost absolvovala, se rychle zamiloval. Ostatně ve svých pamětech také zavzpomínal na vůbec první společné setkání. Jeho budoucí choť byla tehdy nachlazená, a když se jí zeptal, proč, zda je to tím, že by snad postrádala americké ústřední topení, odpověděla mu trefně s chladností sobě vlastní: „Je mi líto, pane, ale zklamal jste mne… Všichni se ptají amerických žen, které přijely do vaší země, na totéž, doufala jsem, že princ z Walesu bude originálnější.“ Svého budoucího manžela patrně získala kouzlem obrácené psychologie. „Wallis byla a stále je složitá a neuchopitelná,“ charakterizoval Eduard Wallis ve svých pamětech to, co v něm zřejmě vyvolávalo onu abnormální lásku. V případě Wallis navíc natolik silně, že pro ni byl skutečně ochoten obětovat úplně vše (což je neobvyklé nejen pro tehdejší poměry a jeho tehdejší mimořádné společenské postavení, ale dokonce i pro naše poměry současné, kdy mezi vlivnými muži často zvítězí nad původní upřímnou láskou spíše kariéra a urputná snaha neohrozit své vysoké postavení). Vraťme se ale zpět. Eduard Wallis natolik miloval, že veřejně oznámil, že se s ní hodlá oženit. Jeho gentlemanský postoj byl však paradoxně mnohem více trnem v oku tehdejší současné britské vládě nežli samotné královské rodině, jíž samozřejmě nebyl tento vývoj situace také příliš po chuti. Jak to ale bývá, nejnepříjemnější bývají v těchto věcech především podřízení a nejbližší spolupracovníci, kteří mají pokaždé dokonalý patent, jak svému nadřízenému poradit a objekt problému odstranit. A podobná společnost se semkla i kolem Eduarda. Skutečně proti němu hovořil, bohužel, především britský dvorní protokol, a tak by nebylo nikterak snadné ani pro něj jako krále pozvednout svůj vztah na oficiální úroveň, což dobře věděl. Nepříjemné situace proto hojně využíval především tehdejší britský premiér Stanley Baldwin, který navrhovaného budoucího krále informoval, že jeho sňatek bude rozhodně považován za morálně neakceptovatelný zvláště proto, že jde o rozvedenou ženu, což by bylo kritizováno anglikánskou církví. Lidé by Simpsonovou jako královnu nakonec stejně nikdy nepřijali. Tlak obou stran se vyhrotil natolik, že Baldwin začal následníkovi trůnu prý i nepřímo hrozit, že v případě, vezme-li si Simpsonovou za manželku, on podá kompletní demisi vlády. Klasický úřední šiml, jaký snad existuje ve všech zemích a je nadčasového charakteru, v tomto směru „zařehtal“ dokonale. Celý parlament i všichni dvorní protokolisté najednou neviděli kolem sebe jiné a důležitější problémy než fakt, že by se budoucí král mohl jednoho dne oženit s neurozenou Američankou, která přitom nespáchala nic horšího než to, že byla inteligentní, chytrá a krásná, milovala Eduarda a toužila prožít život po jeho boku. Zkrátka jako by neexistovaly jiné závažné konflikty, všichni svorně řešili Simpsonovou, přestože na britskou veřejnost se informace o této kauze dostávaly jen pomalu a nenápadně. Vše nakonec ukončil sám Eduard, který se rozhodl pro sňatek s Wallis, a aby měli britští úředníci pocit klidu a nemohli vyvolat nebezpečnou ústavní krizi, rozhodl se abdikovat na možnost být po svém otci králem britského království. Dokument o svém postupu pak už jen podepsal ve Fort Belvedere dne 10. prosince 1936 v přítomnosti Alberta, vévody z Yorku, a Jiřího, vévody z Kentu – svých bratrů. Zdálo se, že mu všichni jeho postup schválili. Ne snad že by Eduard byl se svým americkým nátěrem zrovna nejlepším kandidátem na krále, popřípadě že by Wallis Simpsonová byla snad úplně standardní kandidátkou na manželku krále, to ne. Ale dotlačit na stranu druhou schopného muže až do takovýchto životních extrémů, jež se s jeho přechodem do civilního života ještě více vystupňovaly, jen kvůli lásce k ženě, která navíc nebyla hloupá a zjevně se ani nikdy nedopustila žádného vážného přečinu, to už působí tak trochu, jak bychom dneska řekli, „přes čáru“. Ale to už jsou ty úděly vlivných mužů zamilovaných do extravagantních žen, které jim jejich podřízení pak zase tolik a tak rádi zošklivují a zakazují.

Pomineme-li tyto události, nebyl další osud britského trůnu nikterak špatný, snad možná nakonec právě naopak. Následníkem a posléze i novým králem se na dalších deset let stal mladší bratr Eduarda Jiří, vévoda z Kentu, otec Alžběty II.

Korunovace nového britského panovníka se odehrála dne 12. května roku 1937, v den, který byl původně plánován pro korunovaci Eduardovu. Poněkud v rozporu s letitou tradicí se tehdejšího korunovačního obřadu účastnila i Jiřího matka Marie. Šlo o gesto vyjádření podpory. Přestože byly veškeré události posledních dní považovány za „všelijaké“, Británií zavládla na chvíli spokojenost.

Král Jiří VI. byl tedy po nějaké době svěžím závanem a ještě svěžejším řešením vzniklých (oproti žabomyším událostem předchozím) vážnějších potíží, který měl nyní Británii opět spojit a uklidnit. Jenže tak jednoduché to nebylo. Pro změnu se výrazně zhoršovala situace ve světě, která pomalu ústila v to, co se každý obával vyslovit nahlas. Blížila se 2. světová válka. Nástup na trůn samotný ovšem nebyl pro nového krále Jiřího ani ničím očekávaným, ani snadným. Jako mladší bratr přímého dědice nebyl na tuto situaci nikdy předtím dostatečně připravován a mimořádná zodpovědnost, již získal prakticky za jednu noc, ho proto do jisté míry zaskočila. V podstatě lze říci, že byl vlastně příslovečně vhozen do vody, aby se stal králem. Situaci mu navíc ztěžovalo také jeho slabší zdraví, o kterém se dodnes publikuje teorie, že zřejmě šlo o důsledek jeho údajného přeučení z leváka na praváka. Současně se u něj projevovala také tendence ke koktavosti a melancholické stavy. Pro krále tedy v rámci působení na veřejnosti nepříliš ideální výchozí stav. Naštěstí tu ale ve všem okolním zmatku byla jeho milovaná choť, nám známá především jako královna matka – Elizabeth Bowes-Lyon, žena, která mu odhodlaně pomáhala s veškerými těžkostmi. I to byla zvláštní ironie osudu, že právě žena, která byla potomkem skotského krále, ale podle britského práva přitom nebyla považována za šlechtičnu, a Jiřího sňatek s níž vyvolal tolik otázek, byla nakonec tou klíčovou osobností, která svému choti oddaně a tak rozumně radila i pomáhala překonat strach z veřejných vystoupení. I zde je vidět odraz jejích schopností v dceři Alžbětě II., která intelekt své matky rozhodně nezapřela, ba přímo naopak. Manželský pár spolu přivedl na svět dvě dcery. Vedle starší Alžběty také její mladší sestru Margaretu (Margaret Rose,  † 9. 2. 2002), která se narodila v létě – srpna roku 1930. Svůj neobyčejný charakter navíc Alžbětina matka prokázala v dobách vypuknutí druhého válečného konfliktu, kdy existoval bezpečnostní plán dočasné evakuace obou jejích dcer do Kanady. K takovému řešení však nikdy nedošlo. Alžběta starší byla nejen hrdá vlastenka, ale současně i manželka a matka. Tehdy pronesla známá slova: „Mé děti nikdy neodcestují beze mě. Já nikdy neodejdu bez svého manžela krále. A král zemi neopustí.“ Slova, ze kterých až mrazilo, myslela vážně. A skutečně nikdo nikam necestoval. Právě vstupem Jiřího VI. na královský trůn se Alžbětě II. postupně otevírala možnost následnictví jakožto starší dceři. I tak ale byl zpočátku její nástup za otce považován za ne zcela pravděpodobný, přestože se Alžbětě dostávalo prvotřídního vzdělání (později vystudovala například i ústavní historii na prestižní Eton College a vážně míněná myšlenka následnictví stále existovala. Tu nakonec velmi brzy utvrdil otcův špatný zdravotní stav. Oproti své sestře byla Alžběta jasnou kandidátkou (nejen proto, že šlo o starší dceru) a začala se tak pozvolna věnovat přebírání některých otcových povinností a úkolů. Kde nepomohla otci její matka, pomáhala záhy mladá Alžběta. Královu zdraví ovšem neprospěly ani soudobé okolnosti, spíše naopak.

Roky plynuly a svět sužovala 2. světová válka a s ní nejrůznější katastrofy. Jako aktivní členka vstoupila Alžběta do děje v jejím závěru, v únoru roku 1945. Budoucí panovnici bylo jen devatenáct a jako Alžběta Windsorová se připojila k ženskému pomocnému sboru Auxiliary Territorial Service, který jí dal do života mnoho zkušeností. Právě zde se mladá žena naučila vše kolem řízení a údržby nákladních vozidel, odtud pocházel Alžbětin zájem o automobily. „Jezdila v těžkých nákladních autech jako zkušený řidič a dobře se vyznala i v mechanice. A tak když král s královnou navštívili Camberley, kde Alžběta sloužila, zastihli svou dceru – následnici trůnu – v montérkách pod kamionem s rukama od šmíru,“ uvádí Týdeník Dotyk. Svou angažovaností tak dokázala nejen okolí, ale především sama sobě, že když skutečně o něco jde, dovede nebýt jen královnou, ale i jednou z poddaných a odvážně podat ruku i všechny své síly k pomoci. Dávno byla ta tam povýšená malá slečinka, která uměla občas „srovnat“ i nejvýše postavené dospělé. Když pak nastaly oslavy konce války, čekaly Alžbětu již pozitivnější věci, i když situace byla v rozbité zemi komplikovaná a i aristokratičtí členové všech rodin se museli výrazně uskrovnit a přežívat v nevyhovujících poměrech. Alžbětu i přesto čekala svatba s pohledným mladíkem – princem Philipem, do kterého se zamilovala už ve třicátých letech, těsně před vypuknutím válečného konfliktu. Pozitivní události ovšem záhy vystřídaly události smutné. Zdravotní stav jejího otce se i nadále zhoršoval a později mu byla diagnostikována rakovina plic. V padesátých letech již Alžběta II. svého otce zastupovala takřka oficiálně a nikdo o jejím následnictví nepochyboval. Když pak v roce 1952 odcestovala na plánovanou návštěvu Nového Zélandu a Keni, zastihla ji právě na opačné straně zeměkoule v hotelu Treetops smutná zpráva. Její otec, který ji toužil na této diplomatické cestě alespoň vyprovodit k dopravnímu prostředku (což se i dle dochovaných archivních snímků stalo), zemřel krátce po jejím odletu na infarkt. A současně zemřela tou dobou i Alžbětina vitální a šarmantní babička Marie (Mary). Byly to těžké chvíle… Padesátá léta bouřila a britský král byl mrtev. Přesto se ale korunovace nové britské panovnice odehrála poměrně záhy. Roku 1953 se v souladu s přáním zesnulé babičky Marie konala dne 2. června řádná tradiční korunovace královy dcery Alžběty na královnu, a to samozřejmě ve slavných gotických prostorách Westminsterského opatství, kde se do té doby odehrálo už 37 podobných korunovací.

„Byla to ta největší podívaná, jaká se kdy ve Velké Británii udála, v ulicích Londýna se tísní 3 000 000 lidí,“ udává dokumentární snímek Královská korunovace 1953/CROWNING QUEEN pro BBC. „Najednou se v dohledu vynořil krásný zlatý kočár. Uvnitř seděla krásná mladá královna. Pokud šlo o mě, tahle žena byla královnou celého světa,“ vzpomíná jedna z účinkujících a druhá pokračuje: „Naleštila (pozn.: zřejmě matka pamětnice) každý kousíček nábytku, protože do jejího pokoje měla přijít královna.“ Tuto významnou událost totiž poprvé v historii přenášela i televize. Událost to tedy byla mimořádná nejen svým významem, ale i tím, že ji jako jednu z prvních poprvé pod tehdejším drobnohledem přímo monitorovala média. Televizní přenos z této mimořádné události sledovalo přibližně 20 milionů obyvatel Velké Británie a dalších několik milionů ji poslouchalo prostřednictvím rozhlasového vysílání. „Korunovace byla naplánovaná jako nejpřepychovější událost celé historie a označila počátek nové alžbětinské éry. Měsíce přepečlivých příprav měly zajistit, že před zraky celého světa se nic nepokazí,“ vzpomíná v dokumentu pamětník události. Velká Británie tedy získala po mimořádné královně Viktorii svou novou panovnickou legendu. Královnu Alžbětu II., která splnila nároky na královský trůn vzorně snad po všech možných stránkách, přestože se v jejím příbuzenstvu i rodině objevila nejedna kuriozita, avšak ona jako kdyby se skutečně pro trůn narodila. Jak praví starodávná tradice, král je Bohem vyvolený.

Jednou takovou hojněji diskutovanou kuriozitou bylo například hned z kraje i její manželství s vysokým, štíhlým a pohledným řeckým princem Philipem, který byl nejdříve jiné víry než Alžběta, a navíc poměrně nemajetný, ač byl současně i jejím vzdáleným příbuzným právě ze strany její praprababičky Viktorie. Známý neznámý, příbuzný nepříbuzný, na scénu zkrátka přišel princ Philip…

Philip, vévoda z Edinburghu

„Je jediným člověkem na světě, který se chová ke královně jako k lidské bytosti.“

(Lord Charteris o manželovi britské panovnice Alžběty II. Philipovi)

Vévoda z Edinburghu, původně princ Philip (Philippos – Φίλιππος) řecký a dánský, se narodil dne 10. června roku 1921 ve Ville Mon Repos na Korfu ve znamení Blíženců. Jeho rodiči byli Ondřej (Andreas – Ανδρέας), princ řecký a dánský, a Alice, princezna z Battenbergu. I navzdory okolnosti, že byl po linii své matky pokrevním příbuzným britské panovnice královny Viktorie, myšlenka, že ho jednoho dne osud zavede přímo na britský trůn (a nebude to navíc nikterak dlouho trvat), ho rozhodně zpočátku ani nenapadla. Ostatně v pořadí potenciálních následníků trůnu byl skrze své britské příbuzné na velmi vzdáleném místě, takže ani v nejmenším neměl šanci. A přece – doslova nemožné se stalo možným. Philip si ke královskému trůnu nakonec vlivem osudu dopomohl nikoliv jako dědic král, ale dokonce tím dalším nejméně pravděpodobným způsobem, ač reálnějším – jako manžel královny. Sňatkem s Alžbětou poté o několik roků později získal i svůj současný titul vévoda z Edinburghu.

Jak už bylo výše zmíněno, oba mladí lidé, mladí šlechtici se potkali před 1. světovou válkou a mladé princezně bylo v den úplně prvního náhodného setkání jen třináct let. Měl to být okamžik, když si princezna Alžběta se svými rodiči a guvernantkou prohlížela námořnickou akademii v Darthmouthu. Zatímco rodiče tehdy věnovali pozornost spíše interiérům – užitému umění a kompletní kultuře architektury, Alžběta projevila zájem i o okolní zařízení včetně zahrady. Samozřejmě že se podobná návštěva neobešla bez patřičného protokolárního doprovodu, a tak byl mladé princezně mimo jiné přidělen i mladý průvodce. Tím šikovným hochem nebyl nikdo jiný než osmnáctiletý princ Philip. A v ten moment prý přeskočila ona pověstná jiskra a oba mladí lidé si začali být hned od počátku velice sympatičtí. Zejména princezna Alžběta projevila svůj názor nahlas, když prý své guvernantce poté sdělila: „Je obdivuhodný, že?“ I když by nikdo v ten moment nepředpokládal, že se z nich stane pár, jenž usedne na desítky let na britský trůn, jisté povědomí, co se v té chvíli stalo, měli zřejmě všichni zúčastnění včetně Alžbětiny guvernantky. To se stalo v létě roku 1939. Je ale možné, že se princ Philip s Alžbětou letmo setkal už o něco dříve. Jako roky klíčových setkání a navázání známosti se všeobecně v literatuře uvádějí nejčastěji data 1934, 1937 a 1939. Do té doby se však plně věnovali každý svému postavení a z něj vyplývajícím povinnostem. Philipovým úkolem byla úloha řeckého a dánského prince, kterého si bohužel nakonec nikdy příliš neužil, neboť byl spolu se svým otcem již ve dvacátých letech zbaven řeckého občanství. Zlomovým okamžikem se pak stal rok 1942, kdy se Philip jakožto „sirotek“, jehož otec zemřel a sestry i matka žily v jiné zemi, náhodně zúčastnil na pozvání krále a královny, Alžbětiných rodičů, oslav vánočních svátků ve Windsoru. Po dalším setkání s Alžbětou, do které se již nyní velmi zamiloval, pak následovalo období korespondování. Byla to doba romantických počátků lásky. Tu dobu však vyplňovaly na druhé straně i negativní události okolo 2. světové války, kdy Philip sloužil v britském vojenském námořnictvu a Alžběta posléze v dobrovolnickém ženském sboru. Láska však přetrvala. „Po skončení války bylo stále zřejmější, jaké city chová Alžběta k Philipovi. Chtěla se za svého vyvoleného vdát. Král se ale snažil vše oddálit, bál se, že přijde o svou malou holčičku. Nakonec ale povolil, a tak bylo zasnoubení oznámeno,“ vystihuje klíčový moment Alžbětina života redaktorka Ducháčková. Přestože okolo Philipovy osoby zejména v souvislosti s jeho vzdálenými příbuznými existovala celá řada vyřčených i nepřímo naznačených otázek a Alžbětě na toto téma také všelijak domlouvali a radili, své rozhodnutí vzít si Philipa za právoplatného manžela si posléze skutečně prosadila. Velký podíl na tom ostatně měla i okolnost, že vlastně šlo o vzdálené příbuzné z linie jeho matky Alice, po které nakonec vzniklo i jeho pozdější poangličtělé jméno Mountbatten. To si princ Philip zvolil posléze po získání britského občanství. Svá jména rodová pak opustil. Mountbatten jako jméno se poté stalo významným pojmem, přestože jej například Philipova choť Alžběta převzít údajně odmítala, prý z důvodu své vyšší urozenosti. Nárok na jeho používání mají ale například dnešní Philipovi potomci.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ze zákulisí života královny Alžběty II..
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.