VÁCLAV MIKO

PROSTITUCE V NACISTICKÝCH TÁBORECH

Himmlerovy nevěstince

Obsah

Prolog

Schizofrenní propaganda

Nacistická síť nevěstinců

Selekce sexuálních otrokyň

Bordely pro vojáky

VIP bordel pro SS

Bordely v koncentračních táborech

Prémiové kupony za sex

Himmlerova terapie proti homosexualitě

Sadistické dozorkyně

Potraty u Josefa Mengeleho

Epilog

Použitá literatura a zdroje

© Václav Miko

© Nakladatelství Petrklíč, 2016 ISBN 978-80-7229-595-1

Prolog

Historie třetí říše je považována za důkladně prozkoumanou a dnes již obecně známou minulost. A přesto existuje oblast, která se stala pro řadu generací od druhé světové války nepopsanou stránkou jindy tolik obsáhle popsané historie. V seznamu zločinů nacistického aparátu totiž existuje méně probádané a ve společnosti téměř neznámé téma divoké prostituce. jednoduše proto, že se jedná o téma tabuizované.

V souvislosti se sexuálním násilím byly mnohé ženy nuceny poskytovat sexuální služby v nacistických nevěstincích a koncentračních táborech a stávaly se v rámci vynucených potratů častým předmětem zvrácených lékařských pokusů.

Pátrat po historii tak citlivého a intimního tématu bylo velmi nesnadné. Ostatně není se čemu divit.

Jen si představte oslovit po válce ženy, které tyto hrůzy zažily, aby vám vyprávěly své soukromé příběhy, které měly a dodnes mají ve společnosti dekadentní nádech.

Stejně tak se toho stranili i ti, kteří jejich vynucené služby využívali. Proto nám z této minulosti bylo předáno tak málo informací.

Avšak něco se přece jen dochovalo. Významná část toho pochází z různých archivních dokumentů, tehdejší korespondence a po mnoha letech v diskrétní formě získaných výpovědí samotných již zestárlých žen, které tyto útrapy zažily.

Touha po spravedlnosti je v souvislosti s nacistickým režimem u lidí stále značná. díky tomu existuje mnoho těch, kteří se snaží nezapomenout. jsou ale i tací, kteří dnes nacistickou minulost nejen tolerují, ale dokonce uctívají. doufejme jen, že se jejich počet nebude zvětšovat.

Není proto úděsné tuto minulost odhalovat. daleko úděsnější by bylo nechat takovou bolest zcela v zapomnění.

Schizofrenní propaganda

V roce 1933 dalo národním socialistům v demokratických volbách svůj hlas přes 17 milionů Němců. Radikální nováčci s téměř padesáti procenty získali v říšském sněmu neuvěřitelných 288 mandátů. Samotný Hitler byl z tohoto výsledku šokován, ani zdaleka nedoufal v takový volební úspěch.

Řekněme si v krátkosti, co tomu předcházelo.

V březnu 1932, kdy probíhalo první kolo voleb, stávající prezident Paul von Hindenburg vyhrál, ovšem nezískal požadovanou nadpoloviční většinu. další kolo sice Hindenburgovi přineslo více hlasů než Hitlerovi, ale stále to nestačilo k tomu, aby se dotěrných národních socialistů zbavil.

Politické šarvátky a neustále se předhánějící volební agitace v Německu nebraly konce. země byla plná zmatku a roztržky mezi politiky obyvatelstvo vnímalo jako důkaz neschopnosti a korupce.

V tomto období Hindenburg odvolal Heinricha Brüninga z postu říšského kancléře a nahradil ho franzem von Papenem, kterého do této pozice doslova protlačil Kurt von Schleicher. Heinrich Brüning vedl Německou stranu Centrum – Deutsche Zentrumspartei, která navazovala na katolické hodnoty předchozího období Německého císařství. Ovšem Brüning v tom divokém období vydržel na postu kancléře pouze několik měsíců.

Kurt von Schleicher byl nakonec v kratičkém období od prosince 1932 do konce ledna 1933 říšským kancléřem, dokud Hitler nepřevzal úřad pevně do svých rukou a svého předchůdce zanedlouho dal v akci „noc dlouhých nožů“ zavraždit. Rok 1932 byl vlastně pro nacisty a celé Německo rozhodující. V tomto roce proběhlo nespočet politických jednání a volebních maratonů, až nakonec v neudržitelném zmatku Hindenburg rozpustil Reichstag (říšský sněm, dvojkomorový zákonodárný orgán) a vyhlásil nové volby, které určil na červenec 1932.

Papen věřil po řadě jednání s Hitlerem, že pokud nacisté získají většinu křesel, budou podporovat jeho vládu. Proto byla většina členů kabinetu přesvědčena, že Hitlera snadno zvládnou. Běžně se o budoucím kancléři hovořilo v této podobě: „Hitler je náš člověk, máme ho plně pod kontrolou“. Ovšem když 31. července 1932 nacisté volby vyhráli, členové prozatímní vlády zjistili, že se šeredně přepočítali.

Hitler zrušil všechny ústní dohody a prohlásil, že se chce stát kancléřem.

Papenův kabinet samozřejmě důvěru nezískal. Hindenburg opět rozpustil říšský sněm a vyhlásil nové volby na říjen 1932. I když si nacisté v těchto volbách o něco pohoršili, stále byli s 32 % nejsilnější politickou stranou.

Tehdy již ulicemi pochodovali v hnědých košilích SA-mani. Úderné oddíly sice Hitler neovládal, ale byly v rukou jeho věrného spolubojovníka a kamaráda Ernsta Röhma. Tato demonstrace síly, která plnila německé ulice, přinutila Papena v prosinci 1932 odstoupit ve prospěch Schleichera.

Papen byl však rozhodnut získat funkci kancléře zpět a 4. ledna se sešel s Hitlerem, aby prodiskutovali, jak společně svrhnout kabinet. A po složitých jednáních s politickými představiteli byl Hitler nakonec jmenován říšským kancléřem.

Papen mylně předpokládal, že bude Hitlera po jeho jmenování ovládat díky většině v říšském sněmu. jen co Hitler 30. ledna 1933 složil v prezidentském paláci přísahu, nastaly v Německu výrazné změny.

Opozice byla tvrdým úderem násilné politiky a praktik nacistů doslova rozmetána.

Hitler Papena nezatratil, poslal ho Vídně zaujmout post německého velvyslance.

A tak původně malá skupinka nespokojených Němců z počátku dvacátých let dokázala po dvou dekádách přimět třetinu národa, aby ji v jejím tažení podpořila.

NSDAP byla vskutku precizně organizovaná strana. V následujícím desetiletí se do ní přidalo 8,5 milionů Němců.

Nacisté by se ale zřejmě k moci touto cestou nikdy nedostali, kdyby v roce 1929 nevypukla světová hospodářská krize, jež měla za následek přes 3 miliony nezaměstnaných Němců. A v roce 1931 jejich počet vystoupil na téměř 7 milionů.

Země se zmítala v chaosu a ulice se stávaly nebezpečným místem – Německo bylo bez autority.

A právě to se stalo pro radikály neskutečným politickým potenciálem.

V roce 1932 nacistická strana neměla ve své agitační činnosti v Německu konkurenci, využívala nejmodernější prostředky a disciplinovanost členů strany měla vojenský ráz, čímž se od ostatních politických stran významně lišila.

Vítězové voleb v Německu zahájili mnohostrannou společenskou přeměnu. Národně socialistická reforma však v některých oblastech zmutovala do nevídaných rozměrů.

Změny byly natolik přemrštěné a demagogické, že se nová společnost stala spíše její uniformní součástí nežli samostatně smýšlejícím a rozvíjejícím se národem.

Nacisté svým krutým režimem přivedli Německo do temné éry hrůzného experimentu. Megalomanský pokus geneticky vyšlechtit rasově čisté obyvatele pro Velkoněmeckou říši a vládnout celému světu se stal v daném období tvrdě prosazovaným plánem.

Jejich představy byly natolik nepochopitelné, podivné a zvrácené, že by je v jiných částech světa brali jako určitý druh imaginárního přeludu. Němci však těmto plánům dali zelenou, a nacisté tak tomuto přízraku vdechli na dvanáct let život.

Národní socialisté nikdy neoslavovali život, zato smrt se stala doslova rituální hodnotou, která jim poskytovala při různých ceremoniích očekávanou váženost. Proto byl Hitler tak často viděn, jak pokládá věnec u hrobu či památníku. Tato psychologická taktika měla u lidí vzbudit dojem, že tento říšský kancléř je nejen jejich zachráncem, ale také zastáncem německých tradic a hodnot. Vojáci padlí za Německo byli oslavování jen proto, aby Hitlerovi umožnili být jeho součástí.

Přestože nacisté velmi často ostentativně prohlašovali, že veškeré úkony posuzují s rozumem, mnohé jejich životní postoje a názory samotný rozum popíraly. Nelze jim ale upřít řád, který byl svou důslednosti v některých oblastech, zejména etických, až mrazivý.

Základy nacismu byly vystavěny ze směsi iracionalismu, nenávisti a pevného pořádku, tak by se dala shrnout struktura nové ideologie.

Lid však zajímalo něco docela jiného, chtěli se mít lépe a s příchodem kohokoliv do vedení státu očekávali tolik slibovanou změnu. A Hitler lidem na čas přinesl nejen chléb, ale také ztracené sebevědomí.

Ekonomická opatření nacistů, kterým věnovali zpočátku velmi významnou pozornost, jako byla například výstavba dálniční sítě a oživení těžkého průmyslu, nezaměstnanost téměř odstranila. Společnost ovšem netušila, že se tak dělo na úkor dluhové pasti.

Zahájený růst ekonomiky byl významně kryt manipulací s cennými papíry, které vydávaly fiktivní společností. Nacisté nabízeli kamuflovaný odkup cenných papírů v daleko větším měřítku, než jaké mohli sami ve skutečnosti pokrýt. Válečné přípravy a zbrojní výroba však rozhodně německou ekonomiku oživily.

Z milionů nezaměstnaných se zanedlouho staly miliony zaměstnaných. Němci byli změnou tak uchváceni, že na Hitlera nedali dopustit. Ekonomický zázrak byl přisouzen pouze jemu – oslavovanému vůdci. Ve skutečnosti se jednalo o jednu velkou kamufláž, která nacistům prozatím vycházela.

A tak díky nezdravě nabytému sebevědomí nacisté i ostatní Němci přecenili své schopnosti a rezervy. Ve své zaslepenosti mnozí nedali průchod rozvážnému posouzení stavu věcí, natož objektivnosti; zkrátka se nepátralo, kdo a jakým způsobem.

Lidé, kteří skrze nacistickou clonu prohlédli, sotva se dokázali ze strachu před některými spoluobčany vyjadřovat kriticky o vůdci – obava byla přirozená. O to více je třeba si připomínat hrdinnou a někdy až nepochopitelně odvážnou skupinu lidí, kteří se krutému systému vzepřeli. Můžeme tak v této souvislosti zmínit německé studenty Sophii a Hanse Schollovy, kteří vedli nenásilnou protinacistickou skupinu Bílá růže.

Po zatčení v únoru 1943 byli oba sourozenci za veřejnou distribuci protinacistických letáků postaveni před lidový soud, kterému předsedal nejobávanější nacistický soudce Roland freisler. Tento Hitlerův justiční paladýn studenty bez rozmyšlení odsoudil k trestu smrti. dnes se tito mladí hrdinové plným právem řadí mezi nejodvážnější členy protinacistického odboje.

Nacistické Německo bylo pro člověka místem nečekaných zvratů. Při chybném rozhodnutí a v nevhodném okamžiku se každý mohl ocitnout ve vězení. Stát zavedl řád založený výhradně na strachu. Byl to systém, který v lidech potlačoval svobodomyslné a kolektivní myšlenky, přestože je nacisté propagovali.

Krása ženy (1936) – umělecký styl Leni Riefenstahlové

Národní socialismus sexualitu a erotiku ze společenského života nijak nevyčlenil, ačkoliv nacistická propaganda byla v tomto směru víceméně schizofrenní.

Na jedné straně vehementně hlásala počestnost a do jisté míry asexuálnost žen. Na straně druhé vyzdvihovala pevného ducha německého národa v podobě erotického ztvárnění a sexuální síly nadřazené rasy.

Podle Hitlerovy doktríny byla vzorná árijská žena především matkou. jak prosté!

Zcela běžnou praxí bylo, že když německá žena od roku 1938 přivedla na svět více dětí, obdržela od nacistické strany čestný kříž německé matky – Ehrenkreuz der deutschen Mutter, což bylo velmi prestižní vyznamenání. Pokud žena přivedla na svět více jak čtyři dětí, byl jí udělen bronzový kříž. Pokud chtěla žena obdržet stříbrný, musela pro třetí říši porodit dětí více než pět. A když jich porodila více jak šest, dosáhla rovnou na kříž zlatý. Byly však matky, které přivedly na svět i více než deset dětí, a pro takový případ dali nacisté zhotovit zlatý kříž lemovaný brilianty.

Nejednalo se pouze o zvláštní formu ocenění nacistické strany, ale i o projev veřejné úcty. Takto oceněné ženy byly na veřejných akcích za službu třetí říši středem pozornosti. Těmto matkám, které svá vyznamenání rády a hrdě nosívaly na oděvu, měli příslušníci Hitlerjugend na ulici povinnost vzdávat hold v podobě salutování. Motivační politika byla samozřejmě doprovázená finančním příspěvkem.

Snaha o větší porodnost německých žen vycházela z předchozí ztráty a nutnosti nahrazení milionů mužů padlých za první světové války.

Sexualita ovšem v psychologické strategii nacistů nadále plnila důležitou roli. Vnímavým pozorovatelům oné doby neušly následující souvislosti.

Už v roce 1925 natočil režisér Wilhelm Prager podle vlastního scénáře film Cesty k síle a kráse – Wege zu Kraft und Schönheit, v němž zcela zřetelně idealizoval německý životní styl vyobrazením prostoduchého obrazu zdraví a krásy v souladu s přírodou. Nahota se pro něj stala určitou formou vyobrazení přirozenosti a půvabu.

Rovněž umění, které pro Hitlera ztvárňovala ve svých filmových dokumentech jeho oblíbená režisérka Leni Riefenstahlová, obsahovalo početné prvky a někdy i značné fragmenty sexuálních symbolů.

Například filmový materiál natočený pro dokument Olympia (1938) nebyl doprovázen pouze neobyčejnou technikou filmování využívající nezvyklé úhly kamery, což bylo v té době naprosto průkopnické, ale také jeho obsah byl nevídaný.

Polonahá vypracovaná mužská těla a zcela odhalené ženské křivky měly dodávat nacistické propagandě nádech dokonalosti německého národa. Německý duch ve zdravém a krásném těle – takto byla světu prezentována kouzelná tvář rasového šílenství.

Daleko pikantnější zajímavosti je, že na německém ostrově Sylt byla již v roce 1920 založena první nudistická pláž, kterou v roce 1933 nacisté v nástupu své moci integrovali do správy své strany.

V rámci tzv. naturismu, jehož hlavním příznivcem byl i říšský vůdce SS Heinrich Himmler, se nudistické pláže staly určitým oživením řeckých postojů vůči nahotě.

Mezi prvními Himmlerovými příkazy v souvislosti s udržováním spolků zastánců lidového nudismu – Kampfring für völkische Freikörperkultur – bylo vyčlenit z nich Židy a komunisty.

Nudismus v nacistickém Německu

Nacisté si počínali ve své činnosti velmi plánovitě, ale pohybovali se na velice tenkém ledě. Prostým občanům servírovali cudnou politiku a z dohledu veškerého dění podporovali v té době obzvlášť nemravnou oblast.

Hitler (potažmo nacisté) se chtěl co nejvíce v rámci nadřazenosti německé rasy ztotožnit se starověkou řeckou kulturou, proto mělo nacistické umění tolik podobností s tímto archaickým obdobím.

Pro sochaře ve službách nacistického Německa bylo naprosto charakteristické vytvářet estetické výtvory nahých lidských těl zdůrazňující dokonalé křivky.

Představa nacistické ideologie o árijské ženě

Vlevo Arno Breker a Albert Speer (1940)

Hitler také například od svého sochaře Arna Brekera, který často spolupracoval s Albertem Speerem, prominentním nacistou a architektem, požadoval, aby nevybočoval od dokonalých atletických těl, které byly podle vůdce symbolem nové rasy.

Nacisté tak doslova balancovali mezi krásou nahoty lidského těla a dekadentní zvrhlostí nekontrolovaného sexuálního pudu, jenž se zanedlouho projevil v plném rozsahu.

Prostituce byla sice považována za společensky nežádoucí, ale v jejím potenciálu nacistické špičky viděly zároveň značné využití, které dovedly do nevídaných rozměrů.

Jako přijatelné projevy sexuality byly veřejně označovány zejména ty, které souvisely s pohlavním rozmnožováním, nikoliv erotickou slastí. V praxi to fungovalo zcela opačně – přirozeně.

Jeden princip byl násilně překrýván dalším, a to zcela opačné hodnoty. Takový zásah do přirozeného vývoje znamenal počátek chaosu.

Černý trh s pornografií nabral neskutečných rozměrů a časopisy s podobnou odlehčenou tematikou zažívaly nebývalý rozkvět.

Zatímco nacisté svůj lid drželi nejen v tomto ohledu zkrátka, oni sami využívali vše, co bylo ostatním zakázané. Vyžadovali sexuální partnerskou věrnost, sami však činili opak.

Ti, co v třetí říši něco znamenali, měli dovoleno si zakázané ovoce utrhnout. Po nástupu k moci se v Hitlerových mužích zcela vytratily předtím dříve tolik propagované morální hodnoty – užívali si, jak jen uměli.

Hlavní vymývač mozků joseph goebbels, který v ruce pevně třímal propagandu, toho byl jasným důkazem.

Své četné milostné avantýry s herečkami a tanečnicemi nikterak netajil, naopak byl na to pyšný, a v jednom projevu dokonce prohlásil: „Nejsme žádní kazatelé morálky, nýbrž renesanční lidé a dáváme to otevřeně najevo“.

Výrazným příkladem naprosté prostopášnosti byl také známý sukničkář Robert Ley, který zastával úřad říšského vůdce nacistické strany.

Tento Hitlerův nijak zvlášť inteligentní zastánce se v roce 1938 rozvedl s Elisabeth Schmidtovou a ve svém dalším počínání rozhodně „nezklamal“.

Po rozvodu obrátil svou pozornost k ženě, která byla mladší o 26 let a svým půvabem oslňovala každého muže. jeho vyvolenou se stala Inga Spilckerová, zpěvačka a spisovatelka, která pod pseudonymem Inga Hansenová psala knihy pro děti. Osobně se znali od roku 1935, není však známo, zda spolu měli už tehdy bližší poměr. její krása byla tak mimořádná, že zaujala i Hitlera, proto byli novomanželé tak často zváni do vůdcovy rezidence.

Časopis Světlo a země z roku 1932, který se ve 12. čísle věnoval nudismu a obnově života

4. číslo časopisu Světlo a země z 15. února 1933 se věnovalo mimo jiné tématu nové sexuální morálky. Ačkoliv byl Hitler říšským kancléřem pouhé dva týdny, časopis uveřejnil článek i o jeho oblíbeném hudebním skladateli Richardu Wagnerovi

Robert Ley v bílé uniformě s Hitlerem a novomanželkou Ingou na Berghofu

Ley byl dokonalým vzorem lidské rozmařilosti. Pro svou krásku kupoval domy v luxusních čtvrtích, nové automobily, šperky i přepychové šaty. Měla vše, co jí láskou pomatený Ley na očích viděl. Nová manželka říšského vůdce nacistické strany však byla závislá na morfinu; údajně trpěla bolestmi způsobenými křečí v oblasti břicha, jejich přesná příčina ale není známa.

Ve vysokých nacistických kruzích bylo o Leyovi známo, že trpí jistou formou sexuální úchylky, při které velmi rád ostatním mužům vystavoval svou mladičkou ženu v co nejpřitažlivější podobě.

Ley byl jejím dokonalým tělem tak fascinován, že v kombinaci se svou sexuální fantazii zacházel do stále většího extrému, a to zejména když v alkoholickém opojení, které mu nebylo nijak cizí, vyžadoval od mladé ženy, aby před muži pózovala či dokonce odhalovala své dokonalé křivky. Podle některých zdrojů dokonce svou ženu při jednom večírku nacistických špiček nutil, aby se svlékla.

Ley byl stále závislejší na alkoholu, což do značné míry ovlivnilo i jeho manželku, která stejně jako on trpěla depresemi.

V roce 1941 navíc utrpěla při třetím těhotenství úraz, když musela v pětiměsíční graviditě vyskočit z koňského povozu, který se znenadání zastavil na vlakovém přejezdu. Při následné léčbě začala používat ještě větší dávky morfinu. zdravé dítě naštěstí v předepsané době porodila bez jakékoliv újmy.

Zesilující tlak způsobený manželovým rostoucím alkoholismem i jejími depresemi vyústil 29. prosince 1942 v sebevraždu, kterou spáchala ve svém domě právě v momentě, když Ley vyrazil dveře do místnosti, v níž se předtím jeho žena uzamkla. Říšský ministr už jen uviděl krásnou ženu, jež si přiložila pistoli ke spánku a zmáčkla spoušť.

Ley byl ukázkový antisemita, který nebyl při svých projevech nijak kreativní, protože je často opakoval. jedno z jeho oblíbených vyjádření bylo: „Židovství musí padnout a také padne. Židovství bude a musí být zničeno, to je naše svatá víra.“

Tolik v krátkosti o nacistovi, kterého joseph goebbels charakterizoval jako nezměrného hlupáka. Nicméně Hitler nikdy nezapomněl na Leyovu věrnost, a to zejména v období počátku rozvoje národních socialistů, kdy se potýkali s největší krizí. Proto jeho rozmařilý život i alkohol ke vzteku ostatních nacistických špiček toleroval.

Samotná koncepce nacistické ideologie byla vlastně rozvíjena na vynucené sociální demagogii. Nacismus se v Německu formoval do tvaru, který v podstatě určovala sama společnost tím, kolik toho snesla, a jak bylo vidět, snesla příliš mnoho.

Poslušná společnost, tak by se dala charakterizovat německá pospolitost v oné době.

I když nesmíme zapomínat, že část obyvatel se systému zcela nepoddala.

Rozrůstala se také mládež, která nepohrdla novou moderní hudbou a tancem.

Zatímco vzorní občané s nacistickou ideologií drželi krok, objevovaly se skupinky mladých Němců v nažehlených oblecích a vyleštěných lakýrkách, kteří vedli zcela opačný životní styl, než jaký existoval v představách a programu nacistické strany. Tito odpadlíci, jak je označovali národně smýšlející občané, svým vzezřením tvořili naprostý opak institucionalizované mládeže.

Důvodem znepokojení nacistů byl tehdy velmi se rozmáhající swing, jazzový styl populární taneční hudby, který měl kořeny v afroamerické kultuře – otřesná představa, při které se národně smýšlející jedinec musel otřepat, jako by právě snědl něco velmi kyselého.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prostituce v nacistických táborech: Himmlerovy nevěstince.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.