Šárka Zmatlíková

Padesát odstínů růžové

„My Češi vždycky kamenujeme své nejlepší syny.“

(CH. G. Masaryková o B. Smetanovi)

© Michaela Košťálová

© Nakladatelství Petrklíč, 2016

ÚVOD

Charlotta Garrigue, provdaná Masaryková (1850–1923), byla historicky prvou první dámou naší republiky – Republiky československé. Z tohoto společenského statusu je také veřejnosti nejznámější. Přesto právě pro její osobnost platí jakýsi dvojí metr. Charlotta Garrigue Masaryková je totiž samozřejmě stejně tak známá, jako je její osobní život takřka se stejnou samozřejmostí neznámý. Mnoho příslušníků nejširší veřejnosti tuší nebo ví, že

T. G. Masaryk měl za manželku „Charlottu – Američanku“, nicméně o jejím životě a skutečné roli, již sehrála ve stínu svého manžela prezidenta, vědí většinou jen znalci a v historii vzdělaní odborníci. Charlottu Masarykovou, dceru dobře situované americké rodiny, která se vzdala jistého zabezpečení tím, že se odstěhovala po boku svého manžela, původně chudého a ve společnosti ostrakizovaného vědce T. G. Masaryka (1850–1937), do nejistých poměrů postupně se hroutícího Rakouska-Uherska, lze oprávněně považovat za jednu z legend naší historie. Její život byl poutavý příběh ženy, která v sobě nalezla nejen obrovskou sílu podporovat svého manžela takřka proti všem, ale současně i ženy s neutuchající vášní pro českou kulturu a její historii. Charlotta Garrigue Masaryková byla intelektuální oporou svému manželovi, byla to ona, která mu řekla v dobách největších potíží: „Ty nesmíš ustoupit. Ty máš pravdu! Ty musíš vytrvat!“ A současně to byla žena, která sama působila ve veřejném dění. Byla členkou Československé sociálně demokratické strany dělnické, usilovala o rovnoprávnost žen s muži a jako první vědecky oživila odkaz dnes legendárního hudebního skladatele Bedřicha Smetany (1824–1884), o kterém napsala řadu významných studií. Byla nebývale literárně, hudebně a umělecky nadaná a mnohdy svému manželovi radila. Nejen s uměním a literaturou, ale často i s obsahy přednášek a projevů. Sám T. G. Masaryk o ní mnohokrát uvedl, že by se bez ní nikdy československým prezidentem nestal. A přesto v průběhu let upadla jeho milovaná choť do absolutního časoprázdna. Moderní věda ji víceméně postavila do stínu jejího manžela a zmiňuje se o ní jen občas. A tak zatímco o T. G. Masarykovi se dodnes živě píše a leccos se připomíná, jeho milovaná choť zůstává v pozadí. Takový přístup by možná šel pochopit u nějaké jiné obyčejné manželky vysokého politika, ale dozajista ne u ženy tolik po všech stránkách výjimečné, jako byla Charlotta Garrigue. Knihu o paní Charlottě Garrigue Masarykové, již jsem pojala jako jakýsi pandán ke své knize Rodokmen a soukromí TGM z roku 2013, jsem navíc shodou okolností psala přesně v době, kdy jsem spolupracovala na odkazu jiné výjimečné české ženy, a sice matky krále českého a císaře římského Karla IV. (1316–1378) – Elišky Přemyslovny (1292–1330). Jistěže jsou tyto dvě ženy od sebe vzdáleny nejen dlouhými staletími, ale současně i zcela odlišným ideovým a dobovým základem. Navíc Eliška Přemyslovna byla královna, aristokratka, paní Charlotta první dáma, která věřila v republiku. Tyto ženy nelze slučovat, stejně tak jako nelze slučovat Karla IV. a T. G. Masaryka, jak se mnohdy v současné literatuře a jiných výstupech moderně činí. Přes to všechno mají ale tyto dvě ženy něco velmi podobného. Obě stály u zrodu mimořádného Čecha a na obě přitom česká historie dokonale zapomněla, popřípadě ještě zapochybovala o jejich větším významu. Přitom není nutno jakkoli pochybovat. Velkého člověka možná vytvoří spolek méně významných lidí, ale některé osobnosti dokáže nasměrovat a fatálně ovlivnit i jednotlivec, respektive jednotlivkyně – žena, a je už jedno, zda jde o matku, či manželku.

Portrét Charlotty Garrigue Masarykové u klavíru z roku 1910

Přenesme se proto přes zaběhnutá historická klišé a pojďme si připomenout, kdo v případě T. G. Masaryka byl jeho největší oporou i rádkyní, komu také vděčíme za naši moderní současnost…

Narodila se jako Američanka

„Lidé, kteří mě milují, mi říkají Charlie.“

(Charlotta Garrigue Masaryková)

Prvá první dáma naší historie – paní Charlotta Garrigue Masaryková, ač se to může i v dnešní době ještě někomu zdát jako možná docela zajímavá „novinka“, se skutečně narodila jako „pravá“ Američanka. Samozřejmě že mnozí z čtenářů, jejichž zájmem je historie vůbec či dějiny naší země, se nad podobným faktem nepozastaví, neboť je pro ně samozřejmý, ale mohou se dnes nalézt i tací, které podobná informace víceméně překvapí. Upřímně řečeno překvapit může, neboť o podrobnějším rodokmenu paní Charlotty není dodnes zcela jasno ani v nejvyšších vědeckých kruzích. O americké národnosti a existenci paní Charlotty v podstatě tedy, jak již bylo výše zmíněno, „nějak obecně“ víme, a kdo neví či netuší hned, může si tuto informaci nalézt v literatuře či na internetové síti. Ale známe kromě základních faktů také další podrobnosti jejího života? S velkou pravděpodobností nám sem tam v mysli prosvitne nějaký ten detail, avšak v kontrastu s jinými osobnostmi naší historie vždycky jen fakt či informace taková, která je svým způsobem vlastně velmi zanedbatelná. A celé je to přitom zvláštní paradox. Možno dokonce říci, že jakýsi paradox paradoxů. Manželka jednoho z nejvýznamnějších mužů naší historie, známého v tuzemsku i po celém světě, jako kdyby prožila celý svůj život pouze v jeho stínu, tedy alespoň ve stínu jeho politické a prezidentské glorioly. „Jsou vynikající ženy, jejichž historický význam vidíme na první pohled, a jsou jiné, jejichž velikost zůstává před veřejností jakoby skryta: ženy vynikající svým tichým hrdinstvím, svým životem obětovaným pro druhé. Odborný historik snadno zhodnotí lidský život podle výsledků veřejné činnosti; velmi nesnadno v něm postihne divotvornou moc lásky. Toho je schopen pouze veliký umělec. William Shakespeare vytvořil několik takových nesmrtelných ženských postav. Ty se staly drahými i americké dívce Charlottě Garrigueové. A ona sama pak měla celým svým životem vytvořit postavu jim sourodou,“ uvádí ve své knize o Charlottě Garrigueové historik Stanislav Polák, přičemž citace jeho textu je zde, domnívám se, více než na místě. Jiné, velmi příjemné přiznání publikuje ve své knize Harold Gordon Skilling, torontský profesor, který (stejně jako já v závěru této knihy) se netají tím, že se k Charlottě Masarykové dostal vlastně až přes TGM. „O osobnost Charlotty Garrigue Masarykové jsem se začal zajímat v době, kdy jsem pracoval na knize T. G. Masaryk, Against the Current, 1882–1914, která rovněž vyšla v českém překladu. Tehdy jsem si uvědomil, jak významnou roli v Masarykově životě sehrála jeho žena, ale i skutečnost, že v českém prostředí na přelomu 19. a 20. století zaujímala zcela neotřelé postoje. Uchvátil mne její hluboký zájem o českou hudbu stejně jako o sociální a ženskou otázku.“ Profesor Skilling potvrzuje jistou záhadu činící z paní Charlotty známou neznámou osobnost světové historie. Jaká tedy byla paní Charlotta doopravdy?

Charlotta Garrigue, provd. Masaryková (20. 11. 1850 Brooklyn, USA – 13. 5.1923, Lány, ČSR), se narodila v přístavním Brooklynu, tzv. čtvrti „chudších“ a součásti naopak velkého a bohatého New Yorku, mladým, ale tehdy již zaopatřeným manželům Garrigueovým. V době, kdy přišla Charlotta (Charlie, jak jí říkali rodiče) na svět, měla už dvě starší sestry. Garrigueovi se tak vyznačovali početnou dívčí rodinkou, ve které zastával mužskou roli pouze jediný muž – logicky samozřejmě otec Rudolph Garrigue. Ač se dodnes říká, že některé části čtvrtí Brooklyn a Bronx jsou v New Yorku prý něco jako u nás v Praze Jižní Město, tedy čtvrti průměrných a chudých, Garrigueovi chudí rozhodně nebyli. Jistě za to mohl i počáteční rozvoj amerických velkoměst, v nichž ještě nebyly mezi těmito předměstskými čtvrtěmi a velkoměstskými centry takové velké rozdíly. Garrigueovi navíc nebydleli v činžovním domě, ale ve vlastním a jejich finanční možnosti byly více nežli uspokojivé, ač pan Garrigue zpočátku bohatý nebyl. Podobně se ale také říká, že děvče z Bronxu či Brooklynu nemůže udělat oslnivou kariéru. Ani to není samozřejmě pravda a paní Charlotta byla toho živoucím důkazem. Ostatně se toto tvrzení prý traduje spíše o ženách v oborech uměleckých. Nicméně jako děvče neměla paní Charlotta daleko právě k uměleckým oborům, ve kterých chtěla vyniknout ještě za dob, než její životní cestu definitivně překřížil a ovlivnil osudový muž…

Jako velmi malé děvče tedy prožila několik let v Brooklynu a později ve čtvrti Morrisania, jednom z tehdejších newyorských předměstí, kam se Garrigueovi roku 1854 přestěhovali do rozměrného bílého domu s velkou zahradou a s mnoha pokoji a prostorami, tak jak to známe u klasických amerických domů i dnes. Starší sestry Garrigueovy byly živější takřka od narození, ale Charlotta taková nebyla; spíš než za živelnou slečinku byla dospělými naopak označována za hodné a klidné děvčátko. Ráda ale vzruch, který její sestřičky často záměrně vytvářely, pozorovala a zamýšlela se nad ním. Již od dětských let byla prý velmi často zasněná a její fantazie byla bohatá. Svým duchovním světem tehdy naprosto triumfovala nad ostatními dětskými poznávacími mechanismy i nad nezbednou aktivitou, tak běžnou pro malé děti. Byla hloubavá a už odmala přemýšlela o velkých otázkách života, lidské existence a světa. Zároveň měla ráda krásné věci, barvy a všemožné předměty, které mohly její bezednou fantazii ponoukat a motivovat. „Často se oddávala snění. Od strýce, námořního kapitána, měla několik podivuhodně tvarovaných a čarovně zabarvených lastur; s těmi si celé hodiny hrávala, okouzlena jejich krásou,“ uvádí historik Stanislav Polák.

Své jméno – Charlotta –, které se objevilo mnohem později v listu Československá republika z roku 1923 a v Prager Presse

z roku 1923 přeložené do české podoby jako Karla, získala paní Charlotta po své milované, hodné a volnomyšlenkářské americké matce – Charlottě Lydii. Sama ale byla nejradši, když ji její přátelé a blízcí lidé oslovovali Charlie. „Při jedné z příležitostí, v roce 1912, když ji navštívila sestřenice, Charlotta trvala na tom, aby jí říkali Charlie – ,Lidé, kteří mě milují, mi říkají Charlie‘,“ cituje její vzpomínku ve své knize profesor Harold Gordon Skilling. Její jméno představuje ženu podobnou královně. Ženu pracovitou, schopnou a pevnou v názorech. Ženu, která má takřka mužskou pevnost a inteligenci…

O charakteru paní Charlotty nejen jako malé zvídavé dívky, ale stejně tak i jako moudré dospělé ženy a manželky prvního československého prezidenta Masaryka mnohé vypovídá nejen její jméno, ale stejně tak i astrologický profil, tedy přesná konstelace planet, ve které přišla na svět. Dvacátý listopad je dnem znamení Štíra. Ovšem Štíra s mimořádným uměleckým cítěním a současně s neuvěřitelně pevnými morálními zásadami, které mohou být svému nositeli někdy až na překážku. A skutečně, paní Charlottě jako kdyby byly charakteristiky Štírů v závěru měsíce listopadu přímo šity na míru. Štír, jemuž vládne planeta Pluto, je pokaždé zaměřen na hloubku věci, na vysokou úroveň intelektuálních a někdy i spirituálních hodnot, které se mohou prostřednictvím dalších třiceti devíti aspektů proměnit. Někteří Štíři jsou tak přímo předurčeni pro duchovní život, jiní jsou natolik intelektuálně orientováni, že jim nejvíce sluší a sedí pozice řečníků a velkých politiků, jiní zase mohou být i dobrými umělci. Mají velmi podobný základ jako znamení Ryb, avšak zrozenci Štíra jsou na rozdíl od Ryb velmi tvrdí. K sobě, k okolí a jejich zásadovost až zarputilost v názorech je legendární. Zatímco jim umělecky podobné Ryby tak říkajíc do nepohody příliš nejsou, Štíři naopak stíhají jak fantazii, tak i tvrdý boj o její realizaci, je-li to třeba.

Paní Charlotta byla poměrně typická Štírka. Jak svými tvrdými, ale přitom tolik charismatickými rysy v obličeji (kdo se kdy v životě zamiloval do obdobného Štíra či Štírky, ví přesně, o čem je řeč), tak i chováním, intelektem a zálibami. Dalo by se říci chladná intelektuálka, ledová umělkyně, ledová královna… To všechno by nás mohlo při pohledu na její fotografie a životopis také napadnout, ale nebyla by to úplná pravda. Uvnitř zásadového srdce dřímal velký umělecký potenciál, který mladá Charlotta uplatnila nejen jako znalkyně hudby, aktivní klavíristka – byť ne profesionální –, ale i jako nebývale zkušená znalkyně celosvětové literatury… Výše byla také řeč o astrologickém znamení Ryb. Ne náhodou. Je zajímavé, že v partnerských a přátelských vztazích se k sobě Štíři a Ryby (popřípadě Raci) velice hodí. Mají mnoho společného a tam, kde jsou diametrálně odlišní, se dovedou velmi pěkně doplňovat. Není proto ani moc velká náhoda, že se její manžel T. G. Masaryk skutečně narodil ve znamení Ryb, ač jeho intelektuální a projevové vlastnosti značně ovlivnil ascendent v Blížencích. Zkušeného astrologa pak už nepřekvapí fakt, že za mnoha Masarykovými počiny stála právě jeho žena – pevná, chytrá a nekompromisní, pečlivá Štírka… Osobnost, která se na veřejnosti nikdy nechtěla okázale prezentovat, přesto uměla vždy zasáhnout tam, kde bylo třeba.

O tom, jaká byla paní Charlotta jako dívka, vypovídají víceméně následující kapitoly, které dávají ucelený pohled do její osobnosti skrze rozmanité detaily. Avšak jaká byla paní Masaryková jako již vdaná žena a posléze první dáma? Odpověď lze hledat především v mnoha pamětnických memoárech. Velmi poutavé jsou v tomto ohledu zejména vzpomínky JUDr. Josefa Laichtera.

„Paní Masaryková v době, kdy já ji poznal, byla žena v nejkrásnější plnosti svého žití, stejně jako Masaryk v plnosti své mužnosti. Ač vlas její předčasně prokvetl, svěží tvář její i krásná, ztepilá postava, ale zvlášť její krásné, šedomodré, nezapomenutelné oči byly výrazem oněch duchovních hodnot, které podle vlastních slov Masarykových měly nejrozhodnější a nejlepší vliv na vývoj a uzrání jeho názorů a bez nichž prý by si nebyl ujasnil smysl života a svůj politický úkol,“ vypráví JUDr. Josef Laichter, blízký Masarykův spolupracovník, s poukazem na fakt, že jak Masaryka, tak jeho choť měla bohužel tendenci celá řada lidí znát a hodnotit až z dob, kdy on se stal prezidentem a paní Charlotta již churavěla a z veřejného žití postupně nedobrovolně ustupovala. „Osobnost paní Masarykové měla vždycky znak jistého, přímo jakoby vznešeného důstojenství, někdy i ráz vědomé hrdosti, přísnosti a neochvějné pevnosti, ale zároveň tvář i pohled její okouzlovaly vlídnou laskavostí, povzbuzovaly mírným, přátelským úsměvem, takže při velké úctě, kterou vyvolával její zjev, rychle jste se jí cítili blízkými a mimo hranice nepřístupnosti. Měla vzácný dar vysvobodit vás ze zdrženlivé rezervy, ač nikdy nezbavila nikoho povinného respektu k sobě,“ pokouší se dále vystihnout Charlottino charisma Josef Laichter.

Milých a možno říci, že i tak trochu opěvujících charakteristik na adresu paní Charlotty zanechal nejen doktor Laichter hodně. Nemělo by proto smysl citovat další a další, avšak jednu přece jen citovat ještě musíme. Je to, osobně se domnívám, pravé vystižení Charlottiny podstaty, v mnohém dokonce cennější než charakteristiky výše zmíněné.

Doktor Laichter se totiž ve své knize, kterou věnoval vzpomínkám na Masarykovy komplexně, zaměřil i na Charlottinu jistou odlišnost, jíž „trpěla“, respektive kterou byla jiná než okolní svět. Už v dobách, kdy ještě zdaleka nikdo neměl ani tušení, že se právě z Masarykových stane první manželský pár nové republiky, vyčnívala paní Charlotta nad české ženy měrou vrchovatou, ač to nebyl v žádném případě záměr, póza či styl. Josef Leichter to vysvětluje tím, že byla z velkého světa – z Ameriky. Čtěme pozorně:

„Ch. G. Masaryková měla jeden základní znak, který ji provázel po celý život. Ačkoliv léta žila v českém prostředí, ačkoliv se sžila s českým životem, ačkoliv jej milovala a ,věřila v génia našeho národa‘, jak o ní říká sám Masaryk, nikdy svým zjevem, způsobem svého myšlení a chování nezapřela, že není z tohoto našeho světa, nýbrž ze světa vyšší, cennější kultury. Každý, kdo se ocitl v její blízkosti, při prvém i každém dalším styku měl nezbytně dojem zvláštnosti, výjimečnosti a neobyčejnosti jejího zjevu. Nechci podceňovat

naše české ženy, ale nepoznal jsem žádné české kulturní ženy na takové duchovní výši a v takovém harmonickém souladu, jaký reprezentovala bytost Ch. G. Masarykové. Ano, máme prosté ženy vzácné harmonie citu a rozumu, ale na výši vzdělání a kultury naše ženy nedosahují onoho klidu a souladu, oné vzácné logičnosti myšlení i projevů, jaká byla znakem paní Masarykové. Naše kulturní a veřejně činné ženy při svém temperamentu snadno ztrácejí rovnováhu. Měla také ve své rodině a rodu skvělou tradici a to se v ní nikdy a nikde nezapřelo, a proto kdykoliv jste se octli v její blízkosti, jako byste rázem vstoupili do nového a vyššího světa,“ píše ve své knize Josef Laichter a za jeden z důvodů Charlottiny odlišnosti zřejmě považuje její jinou národnost. Národnost a zvyky země, odkud člověk pochází, jistě velice ovlivňují a formují jeho osobnost, ale v případě paní Charlotty nešlo ani tak o Ameriku, ale ani o Čechy. Ono totiž o národnost nakonec v úhrnu vůbec nejde. Paní Charlotta byla výjimečná, protože se jako výjimečná narodila, a byla svá. Být svůj a nenásledovat slepě okolí se všemi jeho chybami je totiž hlavním tajemstvím výjimečnosti. A pokud se samostatnost a svébytnost u člověka zkombinuje s vysokou inteligencí, pak už není co rozebírat. Takových lidí je ale samozřejmě poskrovnu a je zázrak, když se dva podobně zaměření lidé v jednom životě setkají, jako tomu bylo právě u Masaryka a Charlotty, muže a ženy, kteří si byli mnohem podobnější, než by kdo kdy býval řekl. Masaryk byl na rozdíl od Charlotty rodilý Čech (Čechoslovák, Moravan), a přesto byl výjimečný. Výjimečnost proto skutečně neovlivňuje národnost, ale individualita osobnosti, míra inteligence a schopnost nenechat se škatulkovat špatnými zvyky, a naopak neškatulkovat ani druhé. Bohužel právě „škatulkování a tabulkování“ je naneštěstí skutečně velice neodbytný český fenomén, který už v minulosti ztrpčoval život nejedné výjimečné osobnosti a dodnes směle ztrpčuje dále… To proto například operní pěvkyni, spisovatelce a mecenášce výtvarných umělců Emě Destinnové kdysi radili, aby svůj život věnovala Americe, neboť se „její velká duše do malých Čech nevejde“.

Vešla by se, ale byly to právě „škatulky a tabulky“, které slavné Češce ztrpčily závěr života natolik, že to lze považovat pro naši historii za trapné a ostudné. Nekritizujme proto Čechy jako takové, ale pouze naše špatné zvyky. Své velké osobnosti jsme vždy měli a máme – jen si jich neumíme vždycky vážit a podpořit je.

Vraťme se ale zpět k paní Charlottě Masarykové. Výjimečný a pozoruhodným totiž nebyl jen její charakter, inteligence, horoskop při narození anebo národnost, s níž přišla na svět, ale její rodinné kořeny prý sahaly z Ameriky zpět do Evropy a souvisely údajně i s francouzskými šlechtici…

Vzdálená příbuzná Ludvíka IX. Svatého a dynastie Kapetovců

Mladá Charlotta Garrigue sice už byla rodilou Američankou, nicméně rodokmen jejích předků byl i tak velice zajímavý a rovněž kvalitativně zřejmě minimálně pestrý. Obě rodiny, jak Whitingů, tak Garrigueů, byly totiž velice staré a jejich kořeny sahaly hluboko do historie.

Zajímavé rodinné souvislosti přicházely zejména z otcovy strany po dánském cestovateli Rudolphu Pierru Garrigueovi, který se sice opravdu narodil v Dánsku, ale jeho rodina pocházela až z ušlechtilé jižní Francie. V souvislosti s tím se často hovoří i o jiném nanejvýš zajímavém faktu, že totiž právě odsud patřila do rodokmenu Garrigueových i slavná francouzská dynastie rodu Kapetovců včetně samotného Ludvíka IX. Svatého. Samozřejmě že k častému citování této skutečnosti přispěl nejvíce sám T. G. Masaryk ve svých Hovorech, avšak ke správnosti tohoto faktu se v současné době přiklání i řada historiků. „To jsem vám už říkal, že Charlottina rodina byla po otci dánská; matka byla Američanka a podle genealogů byly obě rodiny neobyčejně staré; Garrigueové pocházejí z jižní Francie – je tam posud pohoří La Garrigue – a prý byli potomky Kapetovců, dokonce Ludvíka IX. Svatého; také po přeslici je to rod starý, řekli bychom aristokratický. Jsou z otců poutníků, kteří opustili Anglii pro náboženské přesvědčení v XVII. století. Tož podle toho v žilách mých dětí proudí královská krev; pokud to byli mužové výborní, je to dobře, ale stěží byli výbornými lidmi všichni. Pro každého má jistou cenu, že jeho předkové něco znamenali a byli slušnými lidmi…,“ vysvětlil T. G. Masaryk ve svých Hovorech Karlu Čapkovi.

Tuto souvislost potvrzuje například historik Přemysl Pražák v části své knihy, již věnuje rozboru rodokmenu Charlottina otce Rudolpha Garriguea: „Byl to zajímavý člověk rodem i vlastnostmi. Po otci byl příslušníkem široce rozvětveného rodu, jenž vyšel z francouzské Provence, přihlásil se hned na počátku reformace mezi francouzské kalvinisty, hugenoty, a po zákazu tohoto vyznání ve Francii opustil raději zemi, než by se byl zřekl poznané víry. Matkou byl pak Rudolph Garrigue spojen s holandsko-dánským rodem de Cominck-Duntzfeldů, jenž může své předky sledovat až ke králi Ludvíku IX.“ Podobných formulací si ale můžeme všimnout i u současných historiků a také na stránkách pamětí některých pamětníků T. G. Masaryka a jeho choti. Nicméně mezi vzdálenějšími příbuzenskými vazbami paní Charlotty Garrigue Masarykové se dále uvádějí například i některá jména konkrétní, například americká verze Wikipedie na své stránce o Charlottě Garrigue Masarykové pracuje také se jménem syna jistého doktora Henryho Jacquese Garriguea (1831–1913) jménem Christian Vilhelm Duntzfelt. Na obdobné prameny se dále obracejí i ostatní historici, zmiňující tak říkajíc v kostce rodinné kořeny paní Charlotty Garrigue Masarykové. Nicméně nějaké nové či převratné objevy neuvádějí a spíše tedy nakonec stále citují a rozebírají fakta výše zmíněná. Důležité však je, že poměrně dobře známe alespoň život a osud Charlottiných přímých rodičů – jejího otce a matky.

Otec: Rudolph Pierre Garrigue

(1822–1891)

Otec paní Charlotty Masarykové, naší budoucí první dámy Československé republiky, nebyl na rozdíl od své ženy, Charlottiny matky Charlotte Lydie, úplně stoprocentní Američan. Jeho kořeny totiž pocházely z Evropy, kde také žili nějakou dobu oba jeho rodiče. Zde proto absolvoval i svou „evropskou“ výchovu, díky které byl později ve

své nové americké vlasti vždy tak trochu jiným člověkem. Byl však velký dříč a nesmírně pečlivý a odpovědný člověk. Jeho předkové (ať už šlo o Kapetovce, či nikoliv) pocházeli původně skutečně z jižní Francie. Byli to prý spořádaní, vysoce kulturní lidé, kteří však museli v závěru 17. století kvůli evangelické víře opustit rodnou Francii, aby nalezli klid jinde. Tak se stalo, že mladí Garrigueovi rodiče působili přechodně v Německu, ale své konečné štěstí nalezli nakonec až v Dánsku, kde se v hlavním městě Kodani stali majiteli flotily o mnoha lodích, což jim postupně přineslo nezanedbatelný kapitál. Jejich hlavní obchodní silou byl tehdy Orient. Výhodné a výnosné, ale zato riskantní podnikání se po dlouhou dobu Garrigueovým vyplácelo, ovšem jen do chvíle, kdy došlo k hluboké krizi. A do této finančně tragické situace přišel na svět právě Rudolph Garrigue, který se bohužel už nenarodil jako syn bohatého obchodníka, ale jako obyčejný, nikoho nezajímající chlapec z nejchudších poměrů.

Dokonce tak chudých, že mu jeho otec ani nebyl schopen zaplatit a zabezpečit alespoň nějaká základní studia. Jediným štěstím mladého Rudolpha tehdy bylo jeho pevné rozhodnutí stát se knihkupcem, přičemž tak trochu osudové bylo pro rodinu Garrigueů již od počátku Lipsko, kde se mladý Rudolph s využitím všech možných prostředků vyučil v oboru knihkupectví. Nejenže právě toto město později zásadně a zcela fatálně ovlivnilo cestu a život jeho dcery Charlotty, ale současně ovlivnilo v raných chlapeckých letech i jeho samého. Podobně jako jeho dcera Charlotta byl i pan Garrigue velkým milovníkem kultury a umění. Ovšem mnohem více než hudba učarovala jeho mysli literatura, kterou zde vystudoval, respektive které se zde vyučil a záhy poté i pracovně věnoval. Stalo se tak v tehdy proslulém a věhlasném nakladatelském a knihovním domě Brockhaus. Z původní smůly tedy mladému Rudolphovi nakonec vyrostlo štěstí, a to především tehdy, když si ho firma vyhlédla jako svého „cestovního“ zaměstnance a on mohl pod její hlavičkou pracovat i cestovat. A tehdy došlo na nápad vyslat mladého a pohledného chlapce do země nepřeberných možností – Ameriky.

Do lákavé Ameriky se Rudolph Garrigue poprvé podíval v roce 1845. Bylo to však skutečně jen služebně. Jel sem ve jménu své funkce, kterou byla tou dobou pozice obchodního zástupce jednoho z velkých evropských knihkupectví, jež se snažilo proniknout svými kontakty i do Ameriky. Pracovní cesta zavedla mladého obchodníka do dnes starobylého města Chicaga. A právě zde se před lety usídlila také rodina pana Whitinga, otce mladé, tehdy jen dvaadvacetileté Charlotty Lydie, která se zde už narodila coby plnohodnotná Američanka. Jak dopadlo pracovní jednání s panem Whitingem, není známo, zato je naprosto zřejmé, že se zde mladý, pohledný knihkupec vášnivě zamiloval. Místo zakázky si tak, s lehkou nadsázkou řečeno, přivezl budoucí manželku. Charlotta Lydia netoužila po stálém přestěhování do Evropy a chudý, jen málo finančně zabezpečený Rudolph si naopak velice přál získat šanci a uplatnit se v Americe, zemi všech možností… Rozhodnutí bylo jasné, ale nešlo jen o prozřetelnost či snad o zištnost. Charlottu miloval a ona milovala jeho. Poté co se mladý pár zasnoubil, přestěhoval se Rudolph Garrigue do Ameriky natrvalo. Tam došlo také na svatbu a založení rodiny.

Manželský pár se velice miloval a díky tomu překonával nelehké životní překážky. Rodina poté přesídlila do New Yorku, kde Rudolph Garrigue začal sám podnikat. Tentokráte už uspěl a jeho knihkupectví prosperovalo. Měl dost prostředků na to, aby zabezpečil svou ženu i děti, a když se o něco později naskytla příležitost založit zde novou protipožární pojišťovnu, neodmítl. Ta se pak stala jednou z nejvýznamnějších svého formátu na světě a zároveň mu přinášela nemalé zabezpečení. Garrigueovi tedy měli peněz dost. Přesto byl pan Garrrigue velice přísný otec a své děti vedl k mravnosti a kázni, k pořádku a uvědomění. Dobře totiž věděl, co to znamená chudoba, co úsilí stojí začínání od počátku, a tak si nepřál, aby jeho děti, které nikdy nepoznaly bídu, tomuto světu zvykly a braly jej za automatický. Když pak po dvaceti letech zkřížil jeho cestu mladý evropský doktor filozofie – budoucí zeť, který měl vše, jen ne peníze, nebylo divu, že vztah zpočátku neschvaloval a nechtěl, aby si jeho dcerka Charlotta vzala podobného člověka za muže. Ale nakonec svolil. V mladém Masarykovi totiž viděl pořádný kus sebe sama…

Je škoda, že se jak v případě paní Charlotte Lydie, tak pana Rudolpha Garriguea nezachovalo mnoho snímků, dokonce ani podobenka páru ne. Dobová kresba, již máme k dispozici (viz str. 19), však dává tušit, že šlo o statného, důstojného muže stojícího pevně na svých zásadách a názorech a zároveň o muže elegantního a charismatického i čímsi moderního a pokrokového. Velmi moderně na jeho obraze působí především drátěné brýle, které nepatřily v dobách módy skřipců (cvikrů) k oblíbeným módním doplňkům. Zcela dobově pak působí oblek, vázanka v pevném límečku, pečlivý účes do stran a velmi zajímavě vypadá úprava vousů, které nosil pan Garrigue zřejmě pečlivě nakadeřené.

Matka: Charlotte Lydia Garrigue, roz. Whiting

(1825–1891)

Matka naší budoucí první dámy, slečna Charlotte Lydia Whiting, později paní Garrigue, byla, jak už jsme se zmínili, rodilá Američanka a dobře zaopatřená dcera. Říká se, že podle toho se utvářel i její přístup k životu, rodině a celkově ke světu. Byla to žena oduševnělé a jemné krásy, která odrážela dobový styl tehdejší Ameriky. Je obrovská

škoda, že se nezachovaly alespoň nějaké fotografie či kresby její tváře. Jedna jediná taková – portrétní – přece jen existuje. Podle ní byla paní Garrigue žena jemného protáhlého obličeje, výrazných rysů, zejména nosu a velkých očí. Byly to jistě krásné oči, jejichž tvar podědila i její třetí dcera Charlotte. Říká se, že velké oči předznamenávají člověka s velkým charismatem, přehledem a odvahou pouštět se do stále nových a nových činností, přičemž někdy jsou i snové a fantazijní. Velké oči znamenají člověka z velkého světa. U paní Charlotty starší tomu tak jistě bylo. Oduševnělý pohled učaruje divákovi i z tolik let staré podobenkové kresby a zaujme zde i její volný, ale přece pečlivý styl jemně sčesaných hnědých vlasů a šatu, kterému u krčního fiží dominuje klasická, u dam té doby oblíbená brož po způsobu kameje. Snímek ukazuje moderní ženu své doby a je velká škoda, že v současné době lze spatřit fotografii Charlottiných rodičů nejspíš už jen málokdy, v podstatě náhodně – tedy pokud vůbec ještě někde nějaké jsou. Po seznámení s Rudolphem Garriguem se mladé Charlottě Lydii změnil život. Podobně jako později její dcera riskovala i ona, že sňatkem s chudým Evropanem vše ztratí, ale i zde byl opak pravdou. Charlottu čekal nakonec docela pohodlný domácí život manželky muže z vyšších společenských kruhů. Co však bylo ještě více rozhodující, byla její úloha ženy jako matky. Vždyť se svým milovaným manželem přivedla na svět neuvěřitelných jedenáct dětí, z nichž byla právě Charlotta Masaryková, jak už víme, třetím nejstarším potomkem. „Rodina byla velmi četná. Dětí bylo jedenáct,“ uvádí Pavel Čermák ve své knize z třicátých let dvacátého století. Je pravda, že ze všech potomků rodiny Garrigueovy se spokojeného života dožili nakonec jen někteří, přičemž tragická dětská úmrtí v rodině nebyla bohužel ničím výjimečným, avšak i kdyby Garrigueovi bývali přivedli na svět jen jednu jedinou dceru, a sice moudrou malou slečnu, jíž říkali Charlie, stačilo by to jistě bohatě ke splnění jejich historické „povinnosti“. Charlie se totiž stala nejen věrnou kopií své matky a intelektu svého otce, ale současně i nejvýznamnějším členem jejich rodu, jehož jméno díky sňatku s T. G. Masarykem a jeho hluboké úctě k ní důstojně a ve velkém stylu navrátila zpět na evropský kontinent, tedy tam, kam od počátků patřilo. Garrigueovi tak náleželi stejně k Evropě jako k Americe a dokazovali tak, že oba kontinenty mají svá pozitiva a své kouzlo, každý jiná a každý svá.

Budoucí manželka T. G. Masaryka zřejmě zdědila po své matce mnohé, od zvláštní krásy ostrých obličejových rysů až po řadu osobních vlastností.

Měla-li tedy paní Charlotta Masaryková po někom své soucitné srdce a sklony k pomáhání všem bližním kolem sebe, byla tím velikým vzorem její matka – paní Charlotta Lydia Whiting Garrigue. Z dnešního úhlu pohledu, kdy je zvykem, že mladá matka „sotva stíhá“ pečovat o jedno či dvě děti, a ještě k tomu navíc halasně do světa vykřikuje, „jak moc nestíhá“, stíhala paní Charlotte Lydia pečovat nejen o manžela a jedenáct potomků (kterým například v létě ráda stavěla v zahradě improvizovaný bazének, aby se děti mohly osvěžit, doma v hudební místnosti jim hrávala na klavír veselé skladbičky a vedla celou domácnost), ale současně i o úplně cizí a chudé lidi z okolí.

Obdivuhodně se její charakter projevoval zejména ve vypjatém období, kdy ve Spojených státech vrcholila známá občanská válka Severu proti Jihu. „Její matka byla velmi laskavá a soucitná. Bible, v níž s dětmi pravidelně četla, jí byla zdrojem víry a praktické zbožnosti. Paní Garriguová pomáhala všem potřebným, černochy z celého okolí naučila číst a psát. Byla dcerou svobodné Ameriky a také svým dětem dopřávala co nejvíce radostné volnosti,“ vypráví o paní Whiting Garrigueové historik Stanislav Polák a pokračuje: „V občanské válce Severu proti Jihu se rozhodovalo o zrušení otroctví. Černoši z celého okolí přicházeli za Charlottinou matkou, aby se dozvěděli o nejnovějších událostech z bojiště. Maminka sedávala na lavici pod stromem a předčítala z novin zprávy o severní armádě a o prezidentu Lincolnovi. Černoši kolem ní stáli či seděli v trávě a napjatě poslouchali. Byla to jejich válka.“

Nebylo to však jen ryzí srdce, které paní Charlotta po své stejnojmenné matce zdědila. Stejně tak to totiž bylo i umění – zejména hudební předpoklady. Paní Charlotta starší totiž byla skvělou klavíristkou. Centrem hudebního dění se tak v newyorském domě stával zejména tzv. hudební pokoj, kde hrávala paní Charlotta starší svým dětem nejen vážné kusy, ale současně i veselé a oddychové melodie.

Na rozdíl od svého manžela, který byl vychováván přísnými evropskými pravidly, byla paní Charlotta spíše volnomyšlenkářka nechodící daleko pro žert a milé pohlazení či úsměv.

Děti manželů Garrigueových byly nadané takřka všechny, ale bohužel některé nejednou potkala životní smůla. Největší „intelektuálkou“ rodiny ale byla s největší pravděpodobností právě jedna z nejstarších – Charlotta.

Zasáhla i babička…

Ani matka, ani otec ovšem nebyli jedinými, kteří utvářeli Charlottinu osobnost v nejranějším věku. V tomto směru si paní Charlotta do života odnesla mnohé i od své dánské babičky z otcovy strany – paní Garriguové, která se po smrti svého manžela (Charlottina dědečka) ke Garrigueovým mladším přistěhovala do New Yorku natrvalo, když malé Charlottě bylo necelých šest let. Postarší dáma, charismatická unitářka a matka jejího otce, změnila zvídavé Charlie vidění světa docela výrazně. Navíc byt, který se rozhodla v Americe obývat, byl situovaný nedaleko jejich domu, a tak se stalo, že nejstarší děti Garrigueových mnohdy nalézaly cestu ze svých venkovních dobrodružství právě k babičce. Malou Charlottu již tenkrát fascinoval babiččin mobiliář (nábytek), který nebyl velký, americký, ale drobný a řemeslně značně poctivý – evropský. I v dobách závěru devatenáctého století byl rozdíl mezi moderní Amerikou a poctivou, umírněnou Evropou docela znát. Charlotta se však nad podobnými rozdíly nepozastavovala, naopak, vítala je jako důvod k poznání. Byla zvídavá a všechno musela vidět, všechno jí babička musela vysvětlit. Přičemž téma se ani zdaleka nesoustřeďovalo jen na zdobný mobiliář či pohádky, ale i na víru a literaturu. „Babička byla velmi zbožná a přitom svobodomyslná. Byla unitářka. A tak malá Charlie od počátku nejen z pravidelné domácí četby důkladně poznávala bibli, ale také, vedena duchovním společenstvím unitářů, učila se svobodně přijímat z této posvátné knihy pouze to, co souhlasí s rozumovým poznáním moderní doby a s jejím vlastním mravním citem a svědomím. Věřila v jediného (ne trojjediného) Boha, zdroj nekonečné lásky, a v život věčný, jehož smyslem je obětavá služba bližnímu,“ vysvětluje Charlottinu víru v kontextu s babiččiným vlivem historik Polák.

Rozhodnutí být unitářkou schvaloval mladé Charlottě i její otec Rudolph, který, jak hovoří staré prameny, dával svým potomkům šanci rozhodnout se ve věci náboženství svobodně a samostatně.

„Mnoho na vývoji její povahy způsobilo i náboženství. U nich v rodině bylo několik náboženských vyznání. Ušlechtilý otec ponechával dětem i dospělým členům rodiny úplně na vůli, aby si vybrali náboženství podle svého svědomí,“ vysvětluje prvorepublikový publicista a historik Pavel Čermák.

Zajímavě popisuje stejný prvorepublikový autor tento typ víry jako samostatný. V roce 1933 píše: „Charley byla unitářka – náboženství toto je u nás málo známo, ale je velice zajímavé. Unitáři neuznávají Trojici boží, nýbrž jednoho Boha. Kristus podle nich byl moudrý a ušlechtilý člověk. Hlavní důraz nekladou však na víru v Boha a články víry – ale na to, co člověk koná. Má žíti mravně, poctivě, neubližovat jiným, nelhat. Ve spravedlivém životě a konání dobra – v tom je podle tohoto učení jádro náboženství.“

Být unitářkou paní Charlottě vydrželo delší dobu, avšak s příchodem svazku manželského s T. G. Masarykem se Charlottina víra postupně proměnila v evangelickou. „Z Ameriky původně unitářka, stala se zde společně s Masarykem členkou evangelické reformované církve. Vážila si leckterých našich církevních protestantských osobností, zvláště měla ráda kazatele Urbánka, také bylo v jejím životě období, kdy schvalovala přestup k církvi protestantské,“ podotýká k tomuto tématu ve svých pamětech JUDr. Josef Laichter, spolupracovník T. G. Masaryka.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Charlotta Masaryková: Ve stínu....
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.